УХВАЛА

25 листопада 2020 року 
м. Київ

Справа №  923/120/20 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Пількова К. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Щасливцевської сільської ради
на рішення Господарського суду Херсонської області від 02.07.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 у справі 
за позовом Щасливцевської сільської ради Генічеського району Херсонської області
до Фізичної особи-підприємця Задорожнюка Олександра Леонідовича
про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020 Щасливцевська сільська рада (далі - Рада, Позивач) звернулась з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Херсонської області від 02.07.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 291 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що особа, яка подає касаційну скаргу, надсилає іншим учасникам справи копії цієї касаційної скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, листом з описом вкладення.
На підтвердження надіслання копії касаційної скарги Фізичній особі-підприємцю Задорожнюку Олександру Леонідовичу скаржник надав оригінал фіскального чеку № 0044402 0038386 від 27.10.2020, однак опис вкладення до листа до касаційної скарги не надано.
Таким чином, скаржнику необхідно надати суду докази на підтвердження направлення відповідачу копії цієї касаційної скарги і доданих до неї документів, які у нього відсутні, листом з описом вкладення.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
За положенням частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У касаційній скарзі Рада зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені без достатнього дослідження доказів та з?ясування обставин справи, на які вона посилалася, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, внаслідок чого були зроблені невірні правові висновки, тому підлягають скасуванню, на обґрунтування чого посилається на статтю 144 Конституції України; статті 25, 26, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування"; статті 13, 15, 18, 20 Закону України "Про оцінку земель"; статтю 30 Закону України "Про оренду землі"; статтю 21 Закону України "Про плату за землю" (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), статті 271, 288, 289 Податкового кодексу України; статтю 181 Господарського кодексу України; статті 632, 651, 652 Цивільного кодексу України.
Також подана касаційна скарга містить посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 12.12.2012 у справі № 6-146цс12, від 25.06.2011 у справі №6-17цс11, від 10.02.2016 у справі № 21-4172а14, від 14.04.2015 у справі №21-165а15, від 07.04.2015  у справі №21-117а15, від 02.12.2014 у справі №21-274а14, від 14.03.2017 у справі № 21-2246а16, від 16.03.2016 у справі № 1170/2а-3151/12, від 14.07.2015 у справі № 826/5560/14, від 21.04.2015 у справі № 21-131а15, від 07.04.2015  у справі №21-117а15.
Втім, скаржник не зазначає суті порушення або неправильного застосування судами конкретних норм матеріального права з обґрунтуванням передбаченої (передбачених) статтею 287 ГПК України підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, отже касаційна скарга в цій частині не відповідає вимогам частини другої статті 287, абзацу 2 частини другої статті 290 ГПК України.
Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху на підставі частини другої статті 292 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 235, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Щасливцевської сільської ради на рішення Господарського суду Херсонської області від 02.07.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 у справі № 923/120/20 залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення недоліків до 10.12.2020.

Суддя                                                                                           К. М. Пільков