КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                                   
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
05 жовтня 2020 року                                                                                                          м. Київ
 
Унікальний номер справи № 755/3759/20  
Апеляційне провадження 22-ц/824/11871/2020  
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Мазурик О.Ф., Кравець В.А.
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідач                 ОСОБА_2 
 
            розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей, які продовжують навчання,
 
в с т а н о в и в :
 
у березні 2020 рокуОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього аліменти на утримання повнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які продовжують навчання у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з дати подання позову та до досягнення дітьми 23 років.
В обґрунтування позову зазначала, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З 18.11.2019 сторони проживають окремо, діти проживають разом з нею у гуртожитку по вулиці Оборони Києва в м. Києві. ОСОБА_3 навчається на четвертому курсі факультету ветеринарної медицини НУБіПУ на денній формі навчання, на бюджетній основі, однак стипендію не отримує. ОСОБА_4 навчається на третьому курсі Інституту телекомунікаційних систем НТУУ «КПІ ім. І. Сікорського» на денній формі навчання, на бюджетній основі та отримує стипендію. Відповідач отримує пенсію у сумі 10 000 грн, проте дітям матеріальну допомогу не надає. Крім того, відповідачу  на праві приватної власності належить квартира та він користується транспортним засобом, який був придбаний у шлюбі. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі на утримання дітей на період навчання.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для особи відповідного віку, починаючи з 05.03.2020 до ІНФОРМАЦІЯ_3.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом першої інстанції не перевірено факт спільного проживання дітей разом з позивачкою, оскільки син зареєстрований разом з ним та він здійснює оплату усіх комунальних послуг за адресою його реєстрації. Позивач не надала доказів про те, що син проживає разом з нею. Фактично син проживає у гуртожитку за місцем навчання або у друзів. Суд не перевірив потребу у матеріальній допомозі студента, який навчається за рахунок бюджету, не несе витрат пов`язаних з навчанням та отримує стипендію. У позові відсутнє обґрунтування на які саме потреби необхідна матеріальна допомога. Він придбав сину мобільний телефон, ноутбук, сучасний комп`ютер, передав автомобіль ВАЗ 21093, яким він може користуватися або продати. Син відхилив його пропозицію щодо переказу грошових коштів на картку. Суд не звернув уваги на те, що син не надавав позивачці довіреності на отримання аліментів. Крім того, судом проігноровано його вимогу щодо призначення експертизи ДНК на предмет встановлення батьківства, а тому згоден виплачувати аліменти лише у разі доведення його біологічного батьківства та лише на ім`я сина на особистий рахунок та категорично заперечує проти стягнення аліментів на користь позивачки. Крім того вказує, що він отримує пенсію за вислугу років, має ряд захворювань, а тому значна частина пенсії витрачається на лікування.
На адресу суду через поштове відділення надійшов відзив на апеляційну скаргу, проте оскільки він не підписаний судом до уваги не береться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що з 01.11.1997 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітніх дітей   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно довідки від 20.01.2020 № 214/4020, ОСОБА_4 є студентом 3 курсу Інституту телекомунікаційних систем «КПІ імені Ігоря Сікорського» денної форми навчання та навчається за державним замовленням. Дата закінчення навчання ІНФОРМАЦІЯ_3. 
Відповідно до довідки № 11 від 24.01.2020, ОСОБА_3 є студенткою освітнього рівня бакалавр 4 курсу денної форми навчання за напрямом/спеціальністю «Ветеринарна медицина» факультету ветеринарної медицини НУБіП України. Дата навчання - ІНФОРМАЦІЯ_4. 
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сторони нарівні зобов`язані утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Відмовляючи в частині стягнення на утримання повнолітньої доньки суд виходив з того, що на момент розгляду справи остання закінчила навчання, а позивачкою не доведено, що донька продовжує навчання. 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів утримання доньки не оскаржуються, а відтак в апеляційному порядку не перевіряється.
Щодо висновків суду про необхідність стягнення аліментів на користь позивачки на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/4 частини доходу відповідача, то колегія суддів вважає, що такі висновки зроблено без повного з`ясування обставин справи.
Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Згідно зі ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відтак у разі відмови батьків від утримання повнолітньої дитини в період навчання, стягнення з них аліментів проводиться в судовому порядку. Позов до суду в такому випадку може подати як самі дочка або син, так і той з батьків, з ким проживає дочка або син. 
Суд не звернув уваги на те, що у позовній заяві позивачка вказала, що син проживає разом з нею по АДРЕСА_1 , проте долучила до позовної заяви копію витягу з Єдиного державного демографічного реєстру, з якого вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Будь - яких доказів про те, що син проживає разом з нею позичкою не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Виходячи із системного аналізу зазначених норм сімейного та цивільного законодавства, колегія приходить до висновку, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, має як той з батьків, з ким проживає дитина, так і сама повнолітня дитина, проте аліменти, у разі задоволення позову стягуються на користь повнолітньої дитини, а не на користь того з батьків, хто звернувся до суду з позовом, оскільки у такому випадку батьки уже не є законними представниками повнолітніх дітей, які мають повну цивільну дієздатність.
За правилами ст. 199 СК України, якщо позов подається не самими повнолітніми дітьми, а одним з батьків, то позивач має підтвердити доказами ту обставину, що повнолітня донька  або син проживають з ним.
Суд не звернув уваги на приписи зазначеної норми та на ту обставину, що позивач не надала будь - яких доказів про те, що син проживає разом з нею.
Відтак рішення суду в частині задоволення позову про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
Відповідач не звертався із зустрічними позовними вимогами щодо оспорювання батьківства та не просив виключити відомості про нього як про батька із реєстраційних записів про народження дітей, а тому доводи апеляційної скарги щодо проведення генетичної експертизи виходять за межі предмету судового розгляду у даній справі і до уваги не приймаються.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року в частині задоволення позову про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові в цій частині.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду лише з підстав, викладених у         ст. 389 ЦПК України.
 
Постанова складена 05.10.2020. 

Головуючий                                                                                                 Л. Д. Махлай 

 
Судді                                                                                                             В. А. Кравець

 
                                                                                                                       О. Ф. Мазурик