ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/2269/20 пров. № А/857/11572/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року, головуючий суддя – Сасевич О.М., ухвалене о 11:40 год. у м. Львові, повний текст якого складено 25.08.2020 року, у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Головного управління ДПС у Львівській області, про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                                    В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року позивач – ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУ Держпраці у Львівській області, третя особа - ГУ ДПС у Львівській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області від 26.02.2020 року №81/33.7-03/ НОМЕР_1 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що актом (довідкою) Головного управління ДПС у Львівській області №81/33.7-03/ НОМЕР_1 від 29.01.2020 року про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), від підписання якого ФОП ОСОБА_1 відмовилася, що зафіксовано в акті ГУ ДПС у Львівській області про відмову від підпису від 29.01.2020 року, встановлено порушення ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України “Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та їх територіальним органом про прийняття працівника на роботу” №413 від 17.06.2015 року. Листом ГУ ДПС у Львівській області від 03.02.2020 року було повідомлено позивача, що матеріали проведеної перевірки передані до Головного управління Держпраці у Львівській області для розгляду та використання при прийнятті рішення згідно з нормою законодавства. 26.02.2020 року ГУ Держпраці у Львівській області було винесено постанову про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 141690,00 грн., оскільки, з матеріалів проведеної органом ДПС перевірки видно, що допущено одного працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, на переконання позивача, дані норми не могли бути порушені ФОП ОСОБА_1 , оскільки трудових правовідносин між нею та зазначеною в акті особою (гр. ОСОБА_2 ) не виникло, позаяк між ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 був укладений договір про надання послуг щодо виготовлення букетів квітів в магазині “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”. Позивач вважала, що її дії щодо укладення даного договору не можуть бути розцінені як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, що свідчить про відсутність в діях ФОП ОСОБА_1 ознак порушення ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Львівській області від 26.02.2020 року №81/33.7-03/ НОМЕР_1 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ Держпраці у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що за результатами перевірки позивача, встановлено особу, яка допущена до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відтак відповідачем правомірно прийнято оскаржену постанову.
В судовому засіданні представник третьої особи підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець; основним видом діяльності позивача за КВЕД є: 49.17 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.
Наказом Головного управління Державної ДПС у Львівській області від 15.01.2020 року №349 “Про проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ” призначено провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання роботодавцем вимог законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), тривалістю 10 діб.
28.01.2020 року посадовими особами Головного управління ДПС у Львівській області проведено перевірку магазину “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить платнику податків ФОП ОСОБА_1 .
Актом (довідкою) №81/33.7-03/ НОМЕР_1 від 29.01.2020 року “Про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами)” (надалі по тексту далі - акт) встановлено порушення позивачем ч.1, ч.3   ст.24 КЗпП України   та постанови Кабінету Міністрів України “Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та їх територіальним органом про прийняття працівника на роботу” №413 від 17.06.2015 року.
В акті (довідці) №81/33.7-03/ НОМЕР_1 від 29.01.2020 року зафіксовано, що 29.01.2020 року ГУ ДПС у Львівській області в результаті перевірки ФОП ОСОБА_1 за фактичним місцем здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено факт виконання трудової функції флористом -  гр. ОСОБА_2 
03.02.2020 року Головним управлінням ДПС у Львівській області скеровано на адресу Головного управління Держпраці у Львівській області копії матеріалів фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .
Листом від 04.02.2020 року Головне управління Держпраці у Львівській області повідомило ФОП ОСОБА_1 про отримання 04.02.2020 року матеріалів фактичної перевірки ГУ ДПС у Львівській області. В листі-повідомленні відповідача “Про одержання документів” від 04.02.2020 року №017/1/11-31 зазначено, що отримання акта ГУ ДПС у Львівській області від 29.01.2020 року №81/33.7-03/ НОМЕР_1 є підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, передбаченою ч.2   ст.265 КЗпП України.
26.02.2020 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області було винесено постанову №81/33.7-03/ НОМЕР_1 про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 141690,00 грн.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що судження відповідача про відсутність цивільно-правових відносин між суб`єктом господарювання і третіми особами, які непідтверджені належними та допустимими доказами, не можуть бути підставою для висновку про допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. Також враховуючи, що актом (довідкою) Головного управління ДПС у Львівській області від 29.01.2020 року №81/33.7-03/ НОМЕР_1 було встановлено порушення позивачем законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена саме абз. 2 ч. 2   ст. 265 Кодексу законів про працю України, відповідач був зобов`язаний здійснити захід державного нагляду (контролю), а саме: провести інспекційне відвідування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Частиною 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Визначення трудового договору міститься у ст. 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 265 КЗпП України визначено перелік порушень законодавства про працю, за які юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Крім цього, стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 року № 378-ІХ, який набрав чинності 02.02.2020 року, внесені зміни до статті 265 Кодексу законів про працю України.
Так, у відповідності до абз. 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України (в редакції від 02.02.2020 року) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що оскаржена постанова Головного управління Держпраці у Львівській області №81/33.7-03/ НОМЕР_1 винесена останнім 26.02.2020 року, тобто після внесення змін до КЗпП України Законом України від 12.12.2019 року № 378-ІХ.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії А №561861 позивач перебуває на другій групі єдиного податку.
Таким чином, приймаючи 26.02.2020 року оскаржену постанову відповідач повинен був керуватись нормами ст. 265 КЗпП України в редакції на момент її прийняття, тобто застосувати попередження.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що при винесенні оскарженої постанови відповідач дійшов помилкового висновку про застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених ст. 265 КЗпП України, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.
Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі №380/2269/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	

Повний текст постанови складено 04.12.2020 року.