ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/16973/18                                                                       Суддя першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                    - Пилипенко О.Є.  
          суддів                                        - Беспалова О.О. та Глущенко Я.Б., 
          при секретарі                              - Кузик О.С., 
          за участю: 
          позивача:                               - ОСОБА_1 ,
          представника позивача:           - Грицаєнко О.П., 
          представника відповідача:          - Ісаєва С.П., 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
В С Т А Н О В И Л А :
У жовтні 2018 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, в якому просив: 
-          визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 06.07.2018 року № 0202711302, яке винесене Головним управлінням ДФС у м. Києві.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
Відзив на апеляційну скрапі від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.
25 серпня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 30688, від Акціонерного товариства «Державний експортно - імпортний банк України» (АТ «Укрексімбанк») надійшли пояснення, відповідно до змісту яких третя особа вважає невірними встановлені обставини справи, наголошує, що Банк здійснив переказ коштів позивача згідно платіжним дорученням № 29 від 06.02.2015 року в порядку і строки, передбачені нормами законодавства України, у зв`язку з чим просить змінити мотивувальну частину рішення, виключивши з мотивувальної частини наступні доводи: «відтак наявні підстави вважати, що несвоєчасна сплата податку мала місце з вини банку, у зв`язку з чим і відбулося несвоєчасне зарахування коштів до державного бюджету України», «якщо несвоєчасне зарахування вчасно перерахованого податку до бюджету сталося з вини банку, це може бути підставою для застосування відповідальності до банківської установи згідно п. 129.6 ст. 129 ПК України».
15 вересня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 34065 та в апеляційній скарзі відповідач просив замінити первісного відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби України у м. Києві на належного - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.
Відповідно до ч.1 ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
За приписами ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. 
Відповідно до п. 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року № 1074, дія якого поширюється, в тому числі, і на територіальні органи міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.
Відповідно до п.12 постанови КМ України від 20.10.2011 року № 1074 орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності Актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.
Розпорядженням КМ України від 21.08.2019 року № 682-р вирішено про можливість забезпечення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладеного на Державну податкову службу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача в частині заміни сторони по справі, замінити Головне управління Державної фіскальної служби в м. Києві правонаступником - Головним управлінням Державної податкової служби в м. Києві.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок платника зі сплати податків вважається виконаним із часу подання ним до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування коштів до бюджетної системи України, так відповідно до наявної і матеріалах справи копії платіжного доручення №29 від 06 лютого 2015 року вбачається, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 сплачено 06 лютого 2015 року єдиний податок з фізичних осіб за 4 квартал 2014 року у розмірі 73 149,77 грн. через систему «Клієнт-Банк», про що міститься відмітка «проведено банком 06 лютого 2015 року», факт списання коштів у розмірі 73 149,77 грн. за 4 квартал 2015 року підтверджується довідкою по рахунку № НОМЕР_1 з 01 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року, у зв`язку з чим підстави для застосування штрафних санкцій до позивача були відсутні.
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі акта №3488/26-15-13-02-11/ НОМЕР_2 від 07 травня 2018 року, яким встановлено порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб за затримку сплати на 160, 179 календарних днів грошового зобов`язання у сумі 73   096,95 грн. та до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано штраф у розмірі 20 % у сумі 14   619,39 грн.
31 липня 2018 року представник позивача подав до Державної фіскальної служби України скаргу на вказане податкове повідомлення-рішення.
Рішенням Державної фіскальної служби України від 24 вересня 2019 року №14607/Б/99-99-11-02-01-14 скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 06 липня 2018 року №0202711302.
Вважаючи вказане податкове повідомлення - рішення відповідача протиправним, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 та підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (в редакції станом на 07 травня 2018 р.) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Оскільки предметом камеральної перевірки згідно з актом від 07 травня 2018 року №3488/26-15-13-02-11/ НОМЕР_2 є дотримання вимог законодавства в частині своєчасності сплати суми (зобов`язання) по єдиному податку, перевірка проведена з передбачених законодавством підстав.
Відповідно до пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України Податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
У пункті 31.1 статті 31 Податкового кодексу України зазначено, що Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. 
Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.
Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За порушення правил сплати грошових зобов`язань до платників податків застосовується відповідальність, визначена статтею 126 Податкового кодексу України.
Згідно вимог статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
За приписами пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно із пунктом 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 25 квітня 2001 року №2346-ІІІ (далі - Закон №2346-ІІІ, в редакції станом на момент проведення платежу) платіжне доручення - це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Пунктом 8.1 статті 8 Закону №2346-III визначено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.
Положеннями пункту 1.29 статті 1 вказаного Закону передбачено, що проведення переказу коштів є обов`язковою функцією, що має виконувати платіжна система.
Пунктами 22.3, 22.4 статті 22 Закону №2346-III визначено, що розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу для платника вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.
Відповідно до п.22.4 ст.22 Закону №2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.
Відповідно до пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.
З аналізу вищевикладених норм вбачається, що обов`язок платника зі сплати податків вважається виконаним із часу подання ним до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування коштів до бюджетної системи України. При цьому, платник не несе відповідальності за дії або бездіяльність банківських та фінансових установ.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 03.04.2019 року (справа № 826/573/18), 31.07.2018 року (справа № 808/2491/17).
З матеріалів справи вбачається, що у перевіряємий період фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування (ІІІ група). 
Згідно з поданою податковою декларацією платника єдиного податку від 09 лютого 2015 року №1500017759 фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання у розмірі 73   149,77 грн. з терміном сплати до 19 лютого 2015 року.
Відповідно до наявної і матеріалах справи копії платіжного доручення №29 від 06 лютого 2015 року вбачається, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 сплачено 06 лютого 2015 року єдиний податок з фізичних осіб за 4 квартал 2014 року у розмірі 73   149,77 грн. через систему «Клієнт-Банк», про що міститься відмітка «проведено банком 06 лютого 2015 року».
Факт списання коштів у розмірі 73  149,77 грн. за 4 квартал 2015 року підтверджується довідкою по рахунку № НОМЕР_1 з 01 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року.
Відповідач як на підставу застосування до позивача штрафу посилається на те, що позивачем сплачено податок лише 17 серпня 2015 року відповідно до платіжного доручення №46 від 17 серпня 2015 року. 
Водночас, судом першої інстанції вірно враховано, що платіжні доручення №29 від 06 лютого 2019 року та №46 від 17 серпня 2015 року містять аналогічні реквізити для сплати позивачем єдиного податку за 4 квартал 2014 року, відтак наявні підстави вважати, що несвоєчасна сплата податку мала місце з вини банку, у зв`язку з чим і відбулося несвоєчасне зарахування коштів до державного бюджету України. 
Посилання третьої сторони на той факт, що 06.02.2015 року (після зарахування грошових коштів позивача), кошти у сумі 73  147,77 грн. були повернуті останньому, не спростовують вищевикладеного факту про те, що кошти були прийняті банком, проведені та, на підставі вже іншого платіжного доручення з аналогічними реквізитами знов прийняті та зараховані.
З огляду на вищевикладене, а також те, що позивачем вчасно було подано до банківської установи платіжне доручення на сплату самостійно задекларованого грошового зобов`язання з єдиного податку, однак кошти були зараховані невчасно не з вини позивача, є підстави для визнання оскаржуваного податкового повідомлення рішення контролюючого органу протиправним.
Якщо несвоєчасне зарахування вчасно перерахованого податку до бюджету сталося з вини банку, це може бути підставою для застосування відповідальності до банківської установи згідно пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України.
Суд при вирішенні даної справи також враховує, що відповідно до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Тобто, строк давності застосування штрафної санкції за несвоєчасну сплату узгодженої суми податкового зобов`язання не може перевищувати 1095 днів. Що настають за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та (або) граничного строку сплати грошових зобов`язань, зарахованих контролюючим органом.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що граничний строк подання податкової декларації був 09 лютого 2015 року, відтак сума штраф за оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням могла бути визначена протягом 1095 днів з вказаної дати, тобто до 08 лютого 2018 року.
Водночас, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято 06 липня 2018 року, що не узгоджується з вимогами пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.
Відтак, вказані обставини є додатковою підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в судовому порядку.          
Відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано жодного факту, викладеного вище.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2020 року - без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів  

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 О.О.Беспалов   
                                                                                                    
                                                                                                    Я.Б.Глущенко   

Повний текст виготовлено 13 жовтня 2020 року.