ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/11746/17	Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/935/20 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 305030000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Сташків Б. І., 
з участю секретаря - Боднар Р.В.
з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та його представника адвоката Кметика В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/11746/17 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 — адвоката Кметика Володимира Степановича на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 13 серпня 2020 року, ухваленого суддею Гриновець О.Б., повний текст якого складений 25 серпня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:
       у вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 549 461 (п`ятсот сорок дев`ять тисяч чотириста шістдесят одну) гривню 51 копійку, а також судові витрати по справі.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 11 вересня 2017 року він доручив відповідачу від його імені та за його рахунок здійснити оплату за придбання автомобілів, які знаходяться в Швейцарській конфедерації, а також внести грошові кошти на його розрахунковий рахунок у банківській установі. Для виконання цього доручення ним було передано особисто під розписку відповідачу: 4 200 шведських крон, 26 000 доларів США, 12 780 швейцарських франків та 7 000 польських злотих, що становить в еквіваленті до національної валюти - 1 096 300,30 гривень. Згодом, 12 вересня 2017 року відповідачем на виконання доручення позивача було перераховано на рахунок останнього 2 300 євро та 17 370 швейцарських франків, а всього в еквіваленті до національної валюти - 546 838,79 гривень. Зазначає, що 13 вересня 2017 року відповідач повідомив позивачу про те, що грошові кошти, які належали останньому зникли, проте зобов`язався їх повернути частинами і поступово. Починаючи з 18 вересня 2017 року ОСОБА_3 почав ухилятися від повернення грошових коштів та виконання даного зобов`язання. Вказує, що заборгованість йому не повернута та зобов`язання в повному обсязі не виконані, хоча такі були обумовлені між ними, та загальна сума боргу становить в еквіваленті до національної валюти у розмірі 549 461,51 гривень.
       Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 13 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів — задоволено.
       Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 549 461 (п`ятсот сорок дев`ять тисяч чотириста шістдесят одну) гривню 51 копійку.
       Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 494 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто чотири) гривні 62 копійки.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 — адвокат Кметик Володимир Степанович просить скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 13 серпня 2020 року по справі №607/11746/17 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом допущено порушення вимог ЦПК України та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України з даного приводу, окрім цього, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог позивача.
       В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_3 - адвокат Кметик В.С. зазначив, що судом не враховано факт відсутності боргового зобов`язання, оскільки, позивач у позові про стягнення боргу з посиланням на розписку, яка не відповідає нормам та вимогам передбачених ЦК України, не підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Також посилається на те, що останній написав розписку, хоча в матеріалах справи знаходиться не розписка, а листок із зошита, на якому зазначені не боргові зобов`язання про отримання та повернення грошових коштів у визначений період часу, а саме зазначено доручення внести на депозитний рахунок позивача в Польщі грошові кошти, які передав йому позивач. Боргові зобов`язання є правочином, який породжує у відповідача обов`язок сплатити йому кошти в обумовленій сумі, однак, не зазначив на підставі чого він виникає, тобто, не вказує об`єкту правовідносин. Зі змісту розписки від 11 вересня 2017 року, яку відповідач надав позивачу на підтвердження факту отримання від нього коштів у розмірі 26 000 доларів США, 12 780 франків, 7 000 злотих, вбачається, що дані кошти передані ОСОБА_3 на прохання ОСОБА_1 для проведення обміну валюти, оплати за автомобіль в Швейцарії і внесення залишку коштів на особистий рахунок позивача, відкритого в банківській установі Польщі, а не у тимчасове користування із зобов`язанням їх повернути у визначений строку, тобто у позику. Крім того, з “розписки” не зрозуміло, які це долари: США, Канади, Австралії, ОСОБА_4 чи іншої країни, це також стосується крони і франків. Тільки злотий є національною валютою Польщі. Зміст розписки є суперечливим та не підтверджує укладання між сторонами договору, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача і того, що дані кошти є позикою, а тому, немає підстав для стягнення вказаної суми як боргу. Таким чином, існуючі між ними правовідносини за своєю природою не є позиковими, оскільки позивач грошові кошти у позику відповідачу не передавав, а останній не приймав на себе зобов`язання з їх повернення у погоджені сторонами строки. Більше того, суд у рішенні вказав, що нібито між сторонами укладено договір транспортного експедирування, однак, в матеріалах справи відсутні докази про факт укладення зазначеного договору і жодної інформації ні про вантаж, ні про його властивості в спірному документі не зазначено.
       Від представника ОСОБА_1 — адвоката Покотило Юрія Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 13 серпня 2020 року у цивільній справі №607/11746/17 — без змін, посилаючись на те, що вона є безпідставною та необґрунтованою, а тому, не підлягає до задоволення. Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у правовідносинах із позивачем не має статусу позичальника та існуючі між ними правовідносини за своєю природою не є позиковими — безпідставні, оскільки сторона позивача ні у своїх заявах по суті, ні в усних чи письмових поясненнях ніколи не вказувала на існування між сторонами позикових відносин. Судом встановлено і визнається відповідачем та обставина, що він за отриману плату від позивача, за його рахунок і з використанням наданих останнім спеціальних транспортних засобів погодився здійснити оплату вартості придбаних позивачем автомобілів на території Швейцарської конфедерації та перевезення цих автомобілів на територію України. Також, судом встановлено і визнано відповідачем, що для виконання цієї домовленості ОСОБА_1 11 вересня 2017 року було передано у розпорядження ОСОБА_3 спецавтомобіль, а також 4 200 шведських крон, 26 000 доларів США, 12 780 швейцарських франків та 7 000 польських злотих, що в еквіваленті становить 1 096 300,30 гривень. Факт передачі вказаних грошових коштів додатково підтверджується письмовою розпискою написаною власноручно ОСОБА_3 11 вересня 2017 року. Таким чином, було укладено договір транспортного експедирування, за умовами якого відповідач (експедитор) зобов`язувався за отриману від позивача (клієнта) плату і за його рахунок виконати або організувати виконання послуг, пов`язаних із оплатою вартості придбаних позивачем автомобілів на території Швейцарської конфедерації та перевезти, доставити ці автомобілі на територію України. Відповідачем для належного виконання взятих на себе зобов`язань, з відома та згоди позивача, за додаткову плату було залучено ОСОБА_5 , з яким ОСОБА_3 в подальшому на наданому позивачем спецавтомобілі виїхав до Швейцарської конфедерації. 12 вересня 2017 року відповідачем на рахунок ОСОБА_1 у банківській установі Республіки Польща було перераховано 2 300 Євро та 17 370 швейцарських франки, що в еквіваленті становить 546 838,79 гривень. Таким чином, після 12 вересня 2017 року у розпорядженні відповідача знаходились належні позивачу грошові кошти на загальну суму 549 461,51 гривень, однак, 13 вересня 2017 року ОСОБА_3 повідомив, що належні позивачу кошти, які були у його розпорядженні для подальшої оплати вартості автомобілів зникли, а тому, він разом із ОСОБА_5 повертається назад.
       У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник адвокат Кметик В.С. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.
       Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
       Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення, виходячи з таких мотивів.
       Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що 11 вересня 2017 року ОСОБА_1 доручив ОСОБА_3 за отриману плату, з використанням наданих ОСОБА_1 спеціальних транспортних засобів, здійснити оплату вартості придбаних автомобілів на території Швецарської конфедерації та перевезти і доставити ці автомобілі на територію України, а також внести грошові кошти на розрахунковий рахунок у банківській установі.
       Для виконання вказаного доручення ОСОБА_1 було передано особисто ОСОБА_3 - 4 200 шведських крон, 26 000 доларів США, 12 780 швейцарських франків, 7 000 польських злотих, що підтверджується написаною останнім власноручно розпискою (том 1, а.с. 4).
       12 вересня 2017 року згідно з банківськими виписками на рахунок позивача перераховано 2 300 євро та 17 370 швейцарських франків, що разом в еквіваленті до національної валюти становить 546 461,79 грн. (том 1, а.с. 23-28).
       Подальші дії щодо оплати вартості придбаних автомобілів на території Швецарської конфедерації, їх перевезення і доставка на територію України не здійснювалися, оскільки як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , що кошти у нього були викрадені невідомими особами.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами склалися правовідносини за договором транспортного експедирування, відповідач не виконав свого зобов`язання за вказаним договором щодо оплати, перевезення та доставки на територію України легкових автомобілів, які знаходились у Швейцарській конфедерації, а доказів, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили відповідачем не подано і судом, під час розгляду справи, не здобуто. 
       Колегія суддів погоджується із даним висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.
       Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до частини 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
       Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
       Положення глави 63 (Послуги. Загальні положення) ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (частина друга статті 901 ЦК України). За своєю суттю відповідно до частини першої статті 901 ЦК України договори перевезення та транспортного експедирування є договорами надання послуги.
       За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням (частини перша та друга статті 929 ЦК України).
       Відповідно до ч. 3 ст. 929 ЦК України умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами. 
       Нормами статті 932 ЦК України передбачено, що експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору. 
       Згідно зі ст. 934 ЦК України за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу. 
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України)
       Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. 
       Нормами статті 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
       Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
       Судом встановлено, і відповідачем визнається та обставина, що він за отриману плату, за рахунок позивача і з використанням наданих позивачем спеціальних транспортних засобів, погодився здійснити оплату вартості придбаних позивачем автомобілів на території Швейцарської конфедерації та перевезення цих автомобілів на територію України.
       Також судом встановлено і відповідачем визнається, що для виконання вказаної домовленості ОСОБА_1 11.09.2017 було передано у розпорядження ОСОБА_3 спецавтомобіль та 4200 шведських крон, 26000 доларів США, 12780 швейцарських франків, 7000 польських злотих, що в еквіваленті до національної валюти становить 1096300, 30 грн. 
       Факт укладення договору про транспортне експедирування та передачу зазначених коштів підтверджується письмовою розпискою, написаною власноручно ОСОБА_3 11 вересня 2017 року (а.с.4).
       Тому судом підставно було встановлено, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору і відповідно укладено договір транспортного експедирування.
       Доказів, що відповідач не виконав свого зобов`язання за вказаним договором щодо оплати, перевезення та доставки на територію України легкових автомобілів, які знаходились у Швейцарській конфедерації, сталося внаслідок випадку або непереборної сили, відповідачем суду не було подано і судом, під час розгляду справи, не було здобуто.
       Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що відповідач у правовідносинах із позивачем не має статусу позичальника та існуючі між ними правовідносини за своє природою не є позиковими, оскільки позивач грошові кошти у позику відповідачу не передавав, а останній не приймав на себе зобов`язання з їх повернення у погоджені сторони строки з огляду на те, що сторона позивача ні у своїх заявах по суті, ні в усних чи письмових поясненнях, ніколи не вказувала на існування між сторонами позикових відносин, які регулюються положеннями статей 1046-1050 ЦК України.
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 — адвоката Кметика Володимира Степановича слід залишити без задоволення, а рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 13 серпня 2020 року — залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

       Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 — адвоката Кметика Володимира Степановича — залишити без задоволення.
       Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 13 серпня 2020 року — залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст судового рішення виготовлений 23 листопада 2020 року.

Головуючий: Храпак Н.М.

Судді: Дикун С.І.

Сташків Б.І.