ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Харків
29 жовтня 2020 року
справа № 646/7463/16-ц
провадження № 22-ц/813/4718/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря Каплоух Н.Б.

Учасники справи:
Боржник ОСОБА_1 ,
Стягувач: ОСОБА_2 ,
Заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович, ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року, постановлена під головуванням судді Єжова В.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя,
у с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю.В. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності чоловіку боржника ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 31 травня 2002 року.
Подання мотивовано тим, що на виконанні приватного виконавця Близнюкова Ю.В. перебуває зведене виконавче провадження № 54687680 на загальну суму стягнення 410710,47 з примусового виконання виконавчого листа № 646/7463/16-ц, виданого 26.07.2017 року Червонозаводским районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики грошових коштів в розмірі 362976 грн та з примусового виконання виконавчого листа № 646/7463/16-ц виданого 26.07.2017 року Червонозаводським районним судом м. Харкова на користь ОСОБА_2 судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3729,77 грн.
Приватним виконавцем встановлено, що ОСОБА_1 з 05 серпня 1995 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , за яким на праві власності з 31 травня 2002 року зареєстровано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Виходячи з викладеного, зазначене вчинено в інтересах сім`ї та на її потреби про що свідчить факт реєстрації боржниці та дитини ОСОБА_4 у зазначеній квартирі. 
Враховуючи, що нерухоме майно придбане під час шлюбу та посилаючись на вимоги ст.ст.60,61,63 СК України, приватний виконавець вважає, що майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому просив суд визначити частку майна боржника ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1 .
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року подання приватного виконавця Близнюкова Ю.В. задоволено.
Визначено частку майна боржника ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності чоловіку боржника ОСОБА_3 на підставі договору купівлі- продажу від 31.05.2002 року.
Задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було набуто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , відповідно це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає не коректним посилання приватного виконавця в обґрунтування подання на норми Сімейного Кодексу України, оскільки на момент придбання квартири ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 31 .05.2002 року зазначений кодекс не був чинним. Сімейні відносини в частині майнових прав та обов`язків на момент виникнення права власності у ОСОБА_3 регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю. Враховуючи вимоги законодавства щодо рівності прав подружжя на майно, суд прийшов до висновку про необхідність визначення частки боржника ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку ст.443 ЦПК України, адже зазначене майно було придбане ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , саме тому є спільною сумісною власністю подружжя.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким приватному виконавцю ОСОБА_5 відмовити у задоволенні подання.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував, наступне. ОСОБА_3 зазначає, що про розгляд подання приватного виконавця не знав, жодної кореспонденції по справі не отримував, та наголошує на тому, що зворотнє повідомлення, яке міститься на а.с. 92 про нібито вручення йому поштового відправлення не відповідає дійсності, адже він знаходився у відрядженні за кордоном. Вважає, що ОСОБА_1 позичила гроші у ОСОБА_2 для власних потреб, крім того на той час фактичні шлюбні відносини між ними вже були припинені. 
У своїй скарзі ОСОБА_3 пояснює, що мав на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі договору дарування від 08.08.1996 року, а отже відповідно до чинного законодавства, не є спільної сумісною власністю. (а.с. 143). В подальшому зазначена квартира була продана, та 31.05.2002 за договором купівлі - продажу була придбана спірна квартира, враховуючи зазначене ОСОБА_3 вважає, що квартира АДРЕСА_1 придбана за його власні кошти, тому не є спільною сумісною власністю. 
Крім того, вказує на той факт, що ОСОБА_1 визнаючи його право приватної власності на спірну квартиру 27.10.2017 року власноруч написала розписку, в якій зазначила, що не має претензій на рахунок спірної квартири, на підтвердження чого знялася з реєстраційного обліку.(а.с. 146,147).
На думку ОСОБА_3 суд повинен встановити не тільки факт набуття майна у період шлюбу, але й той факт, що джерелом набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. перебуває зведене виконавче провадження № 54687680 на загальну суму стягнення 410710,47 з примусового виконання виконавчого листа № 646/7463/16-ц, виданого 26.07.2017 року Червонозаводским районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики грошових коштів в розмірі 362976 грн та з примусового виконання виконавчого листа № 646/7463/16-ц виданого 26.07.2017 року Червонозаводським районним судом м. Харкова на користь ОСОБА_2 судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3729,77 грн.
Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У ході проведення виконавчих дій державним виконавцем, на підставі відповіді Великобурлуцького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Харківській області від 18 жовтня 2017 року наявний актовий запис про шлюб № 08 від 05 серпня 1995 року, відповідно до якого проведено реєстрацію шлюбу між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( а.с.80).
Відомостями отриманими від Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради проведено реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 31 травня 2002 року.
Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що вказана в поданні приватного виконавця спірна квартира була придбана в період шлюбу боржника з ОСОБА_3 , а тому вважаються їхньою спільною власністю. Тому частка в цьому нерухомому майні боржника складає Ѕ частини, оскільки іншого суду не доведено.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.
Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до п. 9 ч.2 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
За ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.
Такого ж висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16.01.2018 року у справі № 520/17779/14-ц, провадження № 61-1082 св 17.
Крім цього в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення подання приватного виконавця та визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким віна спільно володіє з ОСОБА_3 з метою виконання рішення суду про стягення з ОСОБА_1 суми боргу за договорами позики грошових коштів в розмірі 362 976 грн.
Заперечуючи проти визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким вони спільно володіють, ОСОБА_3 посилався на ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки кошти на її придбання він отримав від реалізації нерухомості, якою володів на підставі договору дарування.(а.с. 143) . Судова колегія відхиляє ці доводи з огляду на таке. 
Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Оскільки оскаржуваною ухвалою лише визначено частку боржника у нерухомому майні, яке є об`єктом спільної сумісної власності, тому питання щодо особистого права власності ОСОБА_3 на зазначене майно не є предметом розгляду справи.
Аналогічну позицію Верховний Суд висвітлив у постанові від 11.04.2018 року у справі № 464/2227/17 зазначивши, що задовольняючи подання державного виконавця про визначення частки майна боржника, яким він володіє спільно із іншими особами, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності є необхідним для здійснення виконавчого провадження і визначення частки не призведе до звуження прав на житло, оскільки предметом розгляду подання не є звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.
Отже, ОСОБА_3 може оспорювати право спільної сумісної власності звернувшись з відповідним позовом і в межах його розгляду доводити своє особисте право власності на квартиру АДРЕСА_1 , але не в межах цього провадження, оскільки судом у даній справі вирішується лише процесуальне питання про визначення частки майна боржника і не розглядається спір про поділ майна подружжя по суті.
Що стосується доводів про розгляд справи без належного повідомлення учасників справи, то судова колегія погоджується з ними. Дійсно матеріали справи свідчать, що учасники справи не були повідомлені про розгляд справи.
При цьому за змістом п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим) , якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно п.3 ч.3  ст. 376 ЦПК України та враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення подання приватного виконавця з вищенаведених підстав.
Керуючись ст. ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково. 
Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року скасувати. Подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича задовольнити. 
Визначити частку майна боржника ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купвілі- продажу від 31 травня 2002 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення, а саме до Верховного Суду в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий  С.С. Кругова

Судді    О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови 
складено 30 жовтня 2020 року