Ухвала
 
21 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 681/882/19
провадження № 61-16696ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Понінківської селищної ради, третя особа - приватний нотаріус Полонського нотаріального округу Бондар Світлана Миколаївна, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача   ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Полонського нотаріального округу Бондар С. М., про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації.
 
Позовна заява мотивована тим, щона підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 червня 2014 року позивач є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а власником іншої частини будинку є ОСОБА_1 . У березні 2018 року ОСОБА_2 подав до Полонського районного суду позов про виділення в натурі його частки будинку та господарських споруд. Отримавши відзив на позов, позивач дізнався, що в складеному на ім`я відповідача договорі дарування від 05 вересня 2000 року 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 нотаріусом визначено на власний розсуд без реального поділу будинку, які саме кімнати та господарські будівлі переходять у власність відповідача. Позивач посилався, що виділ часток в натурі ніколи не проводився, тому вважав, що вказаний договір порушує його право власності на належну йому частку в домоволодінні, у зв`язку з чим є недійсним.
 
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив поновити йому строк на звернення до суду з позовом про визнання недійсним та скасування договору дарування Ѕ частини будинку по АДРЕСА_2 , так як про існування вказаного договору він довідався в травні 2018 року, а також просив визнати недійсним та скасувати договір дарування, укладений 05 вересня 2000 року та засвідчений приватним нотаріусом Бондар С. М., за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного 05 вересня 2000 року за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 належну їй частину будинку, відсутні. Укладаючи договір, ОСОБА_4 подарувала для відповідача ту частину домоволодіння, якою вона фактично користувалася. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 червня 2012 року сторонам у справі належить по Ѕ частині домоволодіння номер АДРЕСА_1 , форма власності - приватна спільна часткова. Бюро технічної інвентаризації надало нотаріусу довідку-характеристику, в якій вказано було які саме кімнати та частини споруд переходять в власність ОСОБА_5 . Ні договору про розподіл часток між сторонами, ні рішення суду про виділ майна в натурі відсутнє. Протре, оскільки, ОСОБА_3 під час укладення угоди фактично дарувала для ОСОБА_1 частину домоволодіння, якою вона користувалася, суд зробив висновок, що навіть і без виключення недійсної частини угоди, така угода була б між сторонами укладена.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 15 червня 2020 року в частині відмови в позові про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 05 вересня 2000 року 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним абзац другий пункту першого договору дарування 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за №3055, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , від 05 вересня 2000 року, за яким: «У власність обдаровуваного відходить Ѕ частини одноповерхового покритого шифером жилого будинку площею, площею 27,9 кв. м, яка складається з: кухні 5.9 кв. м, коридору 2.8 кв. м, двох житлових кімнат площею 17.0 та 10.9 кв. м, веранди 12.2 кв. м, хліва цегляного В, кам`яного погріба з шийкою Г, цегляної літньої кухні Д, 1/2 частина паркану штахетного N». В решті рішення залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що співвласниками житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , на даний час на праві спільної часткової власності в частках по 1/2 кожен є сторони по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Суд встановив, що на час укладення оспорюваного правочину в 2000 році між співвласниками спірного житлового будинку не було вирішено питання шляхом окремої угоди між ними або рішенням суду виділу частки з спільного майна кожного зі співвласників та поділу жилого будинку в натурі між співвласниками, також між співвласниками не було укладено нотаріально посвідченої і зареєстрованої у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів угоди про встановлення порядку користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного. А навіть і користування частиною житлового будинку не надає користувача права на відчуження цієї частини будинку без поділу будинку в натурі. За таких обставин, оскільки в абзаці другому пункту 1 договору дарування від 05 вересня 2000 року визначено, які конкретно кімнати та господарські будівлі переходять у власність обдаровуваного, тоді як ані розподілу, ані виділу частки майна в натурі між співвласниками спірного будинку будь-коли не проводилось і в реєстрі прав власності на нерухоме майно зазначено, що сторонам у справі належить по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 (форма власності приватна спільна часткова) без визначення конкретних приміщень, то оспорюваний у даній справі договір дарування в частині абзацу другого пункту 1 не відповідає вимогам закону, а саме статей 113, 115, 118 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, пунктів 44, 45 Наказу Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року, № 18/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а тому у відповідності до статей 59, 60 ЦК Української РСР в редакції 1963 року підлягає визнанню недійсним в цій частині.
 
ОСОБА_1 09 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.
 
У грудні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав уточнену касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06  жовтня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судові практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», а саме: пункти 2, 7, 8 та 28 указаної постанови.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що в касаційній скарзі не зазначено постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року, на яку посилається у касаційній скарзі ОСОБА_1 не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Як наслідок посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              В. І. Крат