Постанова
Іменем України
 
05 листопада 2020 року
місто Київ
 
справа № 534/961/16-ц
провадження №61-776св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л., Хіль Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Стислий виклад позиції позивача
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява обґрунтовувалася тим, що з 10 серпня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого 13 серпня 2012 року ними придбано автомобіль Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2005 року випуску, р/н  НОМЕР_1 , вартістю 110 000, 00 грн, який оформлено на відповідача та 21 листопада 2013 року - автомобіль Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 , який відповідач відчужив 01 червня 2016 року без її згоди. З урахуванням викладеного, неодноразово уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2005 року випуску, вартістю 110 000 грн; визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля; визнати за нею право на компенсацію від продажу автомобіля Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та стягнути з відповідача на її користь половину вартості від продажу зазначеного автомобіля у розмірі 130 413, 60 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
У липні 2016 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, на обґрунтування якого посилався на те, що крім зазначеного у первісному позові автомобіля сторонами за час шлюбу було придбано також автомобіль Toyota Corolla, р/н  НОМЕР_3 , вартістю 110 000, 00 грн, який зареєстровано на позивача. Ураховуючи рівну вартість спірних автомобілів, реєстрацію кожного з них за одним із співвласників, позивач вважав, що у цьому випадку має бути застосований поділ цих автомобілів у натурі, а саме присудження кожному з подружжя конкретного автомобіля. Крім того, автомобіль Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 , придбаний ним у 2013 році, а фактично шлюбні відносини припинились між сторонами у 2011 році, про що зазначала сама відповідач у позовній заяві про розірвання шлюбу та встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Отже, спірний автомобіль має бути виключений із загальної маси спільного майна подружжя і не може бути об`єктом поділу, оскільки є особистою власністю позивача за зустрічним позовом.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач, неодноразово збільшивши та уточнивши позовні вимоги, просив суд встановити факт набуття ним 21 листопада 2013 року автомобіля Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 , за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 за кошти, які належали йому особисто; визнати зазначений автомобіль його особистою приватною власністю, залишивши його у власності позивача за зустрічним позовом; визнати за ним право власності на автомобіль Mercedes-Benz Vito 111 CDI, р/н  НОМЕР_1 ; залишити у власності ОСОБА_1 автомобіль Toyota Corolla, р/н  НОМЕР_3 .
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 11 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт набуття ОСОБА_2 автомобіля марки Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 , на праві особистої приватної власності під час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на автомобіль марки Mercedes Benz Vito CDI, д/н  НОМЕР_1 , залишивши це майно у його власності. Залишено у власності ОСОБА_1 автомобіль марки Toyota Corolla, д/н  НОМЕР_3 . Вирішено питання судових витрат. У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що автомобілі Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 та Mercedes Benz Vito CDI, р/н  НОМЕР_1 придбані ОСОБА_2 за його особисті кошти у період фактичного припинення шлюбних відносин, а ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття спірних автомобілів були сумісні кошти або спільна праця подружжя, тому вони не можуть бути віднесені до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішив за можливе задовольнити позовну вимогу ОСОБА_2 та залишити спірний автомобіль Toyota Corolla, р/н  НОМЕР_3 , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у власності ОСОБА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився с висновками суду першої інстанції та, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 квітня 2017 року № 6-399цс17, зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуто.
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Апеляційного суду Полтавської області.
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд посилався на те, що конструкція норми статті60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), апеляційний суд зазначених вимог закону та обставин справи не врахував, зазначивши єдиною підставою для визнання спірного майна особистою власністю ОСОБА_3 придбання спірних автомобілів у період припинення шлюбних відносин, пославшись на судове рішення у справі про розірвання шлюбу. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що з тексту рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року у справі № 534/990/16-ц слідує, що ОСОБА_1 зазначала про фактичне припинення шлюбних відносин з 2011 року у позовній заяві, але ж судом саме ця обставина у мотивувальній частині судового рішення не встановлювалася. В судовому рішенні встановлено, що сторони (сім`я) на момент його винесення продовжували проживати у приватному будинку на території м. Комсомольська, мали постійні конфлікти та невдалі спроби на примирення, що тривали з 2011 року. Таким чином, апеляційний суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин; не встановив обсяг спільного майна подружжя; не звернув увагу на те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, покладається на того з подружжя, хто її спростовує; не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, погодившись при цьому з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 11 жовтня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право на компенсацію від продажу автомобіля Volkswagen Passat реєстраційний номер НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ вартості від продажу автомобіля Volkswagen Passat реєстраційний номер НОМЕР_2 в сумі 130 413, 60 грн. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Mercedes Benz Vito CDI, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Вирішено питання судових витрат.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідача ОСОБА_2 , що шлюбні відносини між сторонами припинились у 2011 році, та це встановлено рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року. Цим рішенням встановлено, що сторони перебувають в конфліктних відносинах. У 2011 році позивач ініціювала розірвання шлюбу, проте її позовна заява була залишена без розгляду, оскільки сторони свідомо не з`явились до суду, намагаючись примиритися. Втім, зазначена спроба виявилась невдалою. 
Також встановлено, що на момент розгляду судом справи про розірвання шлюбу (червень 2016 року) сім`я проживала у приватному будинку у м. Комсомольську. Відповідно до мотивувальної частини рішення беззаперечно не встановлено, що сторони з 2011 року припинили фактичні шлюбні відносини. За таких обставин апеляційний суд зазначив про відсутність підстав для застосування положень частини четвертої статті 82 ЦПК України та про те, що обставини припинення шлюбних відносин підлягають доказуванню на загальних підставах з урахуванням статей 76-81 ЦПК України.
Апеляційний суд зазначив, що конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За висновком суду, ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, що спірні автомобілі придбані після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 та за його особисті кошти. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 12 червня 2017 року № 82 середня ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen Passat», р/н  НОМЕР_2 , станом на 01 червня 2016 року складала 320 060, 00 грн, а станом на 12 червня 2017 року - 260 827, 20 грн. Оскільки спірний автомобіль марки «Volkswagen Passat», р/н  НОМЕР_2 , придбаний під час перебування сторін у шлюбі та відчужений ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , позивач має право на отримання компенсації вартості відчуженого автомобіля в сумі 130 413, 60 грн.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційних скарг
ОСОБА_2 29 грудня 2018 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, у якій просив її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга обґрунтовуються доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що суд безпідставно лише взяв до уваги рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року у справі № 534/990/16-ц, у якому не встановлено факту припинення фактичних шлюбних відносин, не надавши належної оцінки іншим доводам відповідача у цій частині. Крім того, самий лише факт спільного проживання сторін за однією адресою не доводить факту наявності між ними фактичних шлюбних відносин. Також суд дійшов необґрунтованих висновків, що відповідач не довів, що придбав спірний автомобіль за особисті кошти, оскільки він отримав їх за договором позики, укладеним з його матір`ю. Суд також протиправно стягнув з відповідача половину вартості спірного автомобіля за ринковою вартістю, а не половину вартості суми, за яку його було продано, що суперечить приписам законодавства.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві позивач просила касаційну скаргу залишити без задоволення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У зв`язку з вирішенням касаційної скарги по суті її вимог подане заявником клопотання про зупинення виконання рішень судів не підлягає задоволенню.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 березня 2017 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01 січня 2004 року до 09 серпня 2007 року.
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 10 серпня 2007 року, який розірвано рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року у справі № 534/990/16-ц.
Згідно з довідкою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Горішньоплавської міської ради Полтавської області від 16 травня 2016 року сторони зареєстровані за однією і тією ж адресою: у будинку АДРЕСА_1 .
Сторони визнали, що під час шлюбу вони проживали у будинку АДРЕСА_2 та продовжують користуватися цим майном після розірвання шлюбу.
Спірним майном є такі транспортні засоби: автомобіль Mercedes-Benz Vito 111 CDI, р/н  НОМЕР_1 ; автомобіль Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 ; автомобіль Toyota Corolla, р/н  НОМЕР_3 .
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Mercedes Benz Vito 111 CDI, р/н  НОМЕР_1 , придбано на підставі довідки-рахунку від 13 серпня 2012 року та оформлено на ім`я ОСОБА_4 .
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіль Toyota Corolla, р/н  НОМЕР_3 , придбано на підставі біржової угоди від 02 квітня 2008 року та оформлено на ім`я ОСОБА_1 .
Під час судового розгляду справи сторони визнавали вартість спірних автомобілів Mercedes Benz Vito 111 CDI та Toyota Corolla у розмірі 110 000, 00 грн за кожен автомобіль.
Згідно з відповіддю Територіального сервісного центру від 19 жовтня 2016 року № 5342 на підставі довідки-рахунку від 21 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 .
01 червня 2016 року автомобіль Volkswagen Passat, р/н  НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2016 року, а 02 червня 2016 року його знято з обліку для реалізації.
Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 12 червня 2017 року № 82 вартість автомобіля марки «Volkswagen Passat», р/н  НОМЕР_2 , станом на 01 червня 2016 року складала 320 060, 00 грн, а станом на 12 червня 2017 року - 260 827, 20 грн.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження 
№ 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).
Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18, підстави відступити від зазначеного висновку Верховним Судом не встановлені.
Стягуючи компенсацію вартості частини автомобіля, суд апеляційної інстанції керувалися висновками судової автотоварознавчої експертизи від 12 червня 2017 року № 82. З врахуванням наведеного Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи заявника про те, що суд протиправно взяв до уваги висновок експертизи, а не вартість автомобіля, за який його було продано.
Відповідно до частини сьомої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після фактичного припинення шлюбних відносин.
З огляду наведеного, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про те, що у рішенні Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 червня 2016 року у справі № 534/990/16-ц не встановлено, що сторони припинили фактичні шлюбні відносини, а тому відповідач повинен був довести зазначену обставину у загальному порядку відповідно до засад диспозитивності цивільного процесу.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач не довів належним чином те, що, починаючи з 2011 року, вони із позивачем припинили фактичні шлюбні відносини.
Таким чином, наведені доводи, а також доводи касаційної скарги про те, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти ОСОБА_2 , а тому позивач не має права на оспорюване майно, яке не є спільним майном подружжя, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна. Зазначені доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач придбав спірний автомобіль за особисті кошти, оскільки отримав їх за договором позики від своєї матері, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки такі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко