ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1563/20          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Падій В.В.

ПОСТАНОВА
Іменем України

05 жовтня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

                                                  В С Т А Н О В И В:

Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» про стягнення з ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» в дохід Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції у сумі 73269,23 грн та пеню у сумі 329,70 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протягом звітного 2019 року не виконано норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю, у зв`язку з чим до нього позивачем застосовано адміністративно-господарські санкції та пеню, які позивач просить стягнути у судовому порядку. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у задоволенні адміністративного позову Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наголошує, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Наголошує, що відповідач не подавав до державної служби зайнятості замовлень на професійне навчання або підготовку осіб з інвалідністю і не вживав жодних інших заходів для зацікавлення таких осіб, а також не публікував оголошення у засобах масової інформації.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» зареєстровано в якості юридичної особи, що підтверджується випискою та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.09.2018 та 09.07.2020 відповідно (а.с.67,100-103).
27.02.2020 відповідачем до Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік за формою №10-ПІ, згідно з яким середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 13 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа; фонд оплати праці штатних працівників 1905,00 тис. грн; середньорічна заробітна плата штатного працівника 146563,00 грн; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів 0 грн (а.с.6).
У ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» у 2019 році працювала одна особа з інвалідністю ОСОБА_1 (група інвалідності третя, встановлена з 22.05.2019 по 01.06.2020) на посаді сторожа один повний місяць (дата прийняття на роботу 07.11.2019, наказ №85), що підтверджується відповідним списком відповідача від 28.02.2020 (а.с.7).
Листом від 13.03.2020 №03-304/442 позивач повідомив відповідача про некоректне заповнення звіту за формою №10-ПІ, а саме: у звіті необхідно відобразити, зокрема, рядок 02 (середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність) « 0» (1/12) та рядок 06 (сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів) « 73269,23». Також повідомлено про необхідність сплати адміністративно-господарських санкцій у сумі 73269,23 грн за порушення вимог Закону України від21.03.1991№875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» у частині невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с.8).
Оскільки на день подання позовної заяви відповідачем сума санкцій сплачена не була, позивачем нарахована відповідачу пеня, відповідно до облікової ставки, встановленої рішенням Правління Національного банку України від 23.04.2020 №289-рш, у розмірі 8% річних, що становить 329,70 грн (8 х 120/100/365 = 0,03% х 73269,23 грн = 21,98 грн (розмір пені за один день) х 15 (кількість днів прострочення на день подання позовної заяви) (а.с.5).
У зв`язку з несплатою відповідачем в добровільному порядку адміністративно-господарських санкцій та пені позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідачем було виконано вимоги Закону №875-XII, зокрема, створено робоче місце для осіб з інвалідністю, подано до Новгород-Сіверської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості звітність про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, самостійно у листопаді 2019 року створено друге робоче місце для особи з інвалідністю та працевлаштовано таку особу, тобто вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення адміністративно-господарського правопорушення.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закон України від 21.03.1991 №875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон №875-XII), який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Відповідно до частини 3 статті 18 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 19 Закону №875-XII передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до частин 2, 3 та 5 статті 19 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
Частиною 1 статті 20 Закону №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Приписи ч. 2 статті 20 вказаного Закону визначають, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Отже, чисельність осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленого статтею 19 Закону, становила 1 особу.
Судовою колегією враховується, що діючим законодавством встановлюється обов`язковий для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону №875-XII забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Відповідно до частини 3 статті 18-1 Закону №875-XII Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
Тобто забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення особи з інвалідністю до підприємства або звернення особи з інвалідністю до державної служби зайнятості (з подальшим її направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).
Стаття 18 Закону №875-XII не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов`язане самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на своєму підприємстві.
Разом з тим, частиною 3 статті 18 вказаного Закону №875-XII чітко визначені обов`язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 (справа №П/811/693/17), від 02.05.2018 (справа №804/8007/16) та від 13.06.2018 (справа №819/639/17).
При цьому доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для них, є звіт форми №3-ПН.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.05.2018 у справі №804/8007/16.
За змістом частини 3 статті 50 Закону України від 05.07.2012 №5067-VІ «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані, серед іншого: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
У свою чергу, наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 затверджено форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання.
Форма №3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця. Актуальність зазначених у формі №3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку. Форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником (пункти 3-5 Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316).
Аналіз наведених правових норм свідчить, що законодавством встановлено обов`язок роботодавця створити робочі місця для осіб з інвалідністю відповідно до нормативу та подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу Державної служби зайнятості.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» від 28.09.2018 №40/1 «Про створення робочого місця для особи з інвалідністю» відповідачем було створено з 01.10.2018 робоче місце для особи з інвалідністю на посаді комірника, що також підтверджується штатним розписом на 01.10.2018, затвердженим 28.09.2018 (а.с.34-35).
Наказом ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» від 29.03.2019 №16/1 «Про зміну посади робочого місця для особи з інвалідністю» відповідачем було змінено з 01.04.2019 робоче місце для особи з інвалідністю з посади комірника на посаду обліковець, що також підтверджується штатним розписом на 01.04.2019, затвердженим 29.03.2019 (а.с.36-37).
Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2019 року відповідачем неодноразово (21.01.2019, 22.02.2019, 27.03.2019, 02.04.2019, 10.05.2019, 05.06.2019, 08.07.2019, 12.08.2019, 02.09.2019, 30.09.2019, 04.11.2019, 04.12.2019, 28.12.2019) подавалися до Новгород-Сіверської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості звітності за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», в яких повідомлялося про необхідність сприяння у працевлаштуванні на вакантне робоче місце «комірник» (січень-березень 2019 року) та «обліковець» (квітень-грудень 2019 року) осіб з інвалідністю, що підтверджується копіями вказаних звітностей з відмітками про їх отримання відповідальною особою центру зайнятості, наявними в матеріалах справи (а.с.40-65).
Також наказом ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» від 05.11.2019 №83/1 «Про створення робочого місця для особи з інвалідністю» відповідачем було створено з 06.11.2019 робоче місце для особи з інвалідністю на посаді сторожа, що також підтверджується штатним розписом на 06.11.2019, затвердженим 05.11.2019 (а.с.38-39).
Відповідно до листа Головного управління ДПС у Чернігівській області від 08.04.2020 №4566/10/25-01-33-01-10 та додатку до нього, згідно з поданою звітністю у січні грудні 2019 року у ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» середньооблікова кількість штатних працівників/у тому числі працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність складає: січень 10/0 осіб; лютий 10/0 осіб; березень 12/0 осіб; квітень 15/0 осіб; травень 16/0 осіб; червень 17/0 осіб; липень 15/0 осіб; серпень 16/0 осіб; вересень 14/0 осіб; жовтень 13/0 осіб; листопад 14/1 осіб; грудень 8/1 осіб (а.с.9-10).
Як випливає з листів Новгород-Сіверської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості від 24.03.2020 №36.02/110 та від 21.05.2020 №36.02/189, ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» до Новгород - Сіверської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості 10.12.2018 подало звітність за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» з відміткою для інвалідів за професією (посадою) комірник. Дана вакансія залишалась актуальною до кінця березня 2019 року. З квітня місяця 2019 року вакансія для інваліда змінена на посаду обліковця. Вакансія залишалась актуальною до кінця грудня 2019 року. Для підтвердження актуальності вакансій зазначене підприємство щомісяця подавало звіти за формою №3-ПН (21.01.2019, 22.02.2019, 27.03.2019, 02.04.2019, 10.05.2019, 05.06.2019, 08.07.2019, 12.08.2019, 02.09.2019, 30.09.2019, 04.11.2019, 04.12.2019, 28.12.2019). Направлення для працевлаштування безробітним особам не видавались, оскільки протягом 2019 року в Новгород-Сіверській районній філії були відсутні зареєстровані безробітні особи з інвалідністю із населеного пункту, які відносяться до територіальної розташованості ТОВ «Вінкор-Агро Сівер». Замовлень від роботодавців на професійне навчання або підготовку осіб з інвалідністю (стаття 35 Закону України «Про зайнятість населення») не надходило (а.с.66,79).
Отже працевлаштуванню осіб з інвалідністю передує створення відповідачем робочих місць відповідно до встановленого нормативу та інформування органів працевлаштування про наявність вакантних місць.
Відповідач створив робоче місце для осіб з інвалідністю та інформував державну службу зайнятості про наявність вільної вакансії («комірник» (січень-березень 2019 року) та «обліковець» (квітень-грудень 2019 року) для осіб з інвалідністю, неодноразово подаючи Інформацію про попит на робочу силу (вакансії) форми 3-ПН про наявність вільної вакансії протягом 2019 року, що підтверджується матеріалами справи. Крім того з 06.11.2019 створив друге робоче місце для особи з інвалідністю на посаді сторожа, яку з 07.11.2019 займає особа з інвалідністю - ОСОБА_1 (а.с.7, 34-65).
Періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №806/1368/17.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протягом 2019 року створив робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю та неодноразово інформував Новгород-Сіверську районну філію Чернігівського обласного центру зайнятості про наявність вакантного місця, призначеного для працевлаштування осіб з інвалідністю, про що надав звіти за формою 3-ПН про наявність вакансії до центру зайнятості.
Натомість, жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачем у 2019 році не виділено та не створено робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю позивачем не надано та не доведено факту протиправного ухилення або протиправної відмови ТОВ «Вінкор-Агро Сівер» у працевлаштуванні на вакантну посаду осіб з інвалідністю.
Згідно з положеннями частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині другій наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Тобто нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті особами з інвалідністю робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку із скоєнням ним правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих осіб з інвалідністю, якщо при цьому суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом заходів для працевлаштування останніх, тобто, коли у його діях відсутній склад правопорушення.
Колегія суддів наголошує, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися їх пошуком для працевлаштування.
Таким чином, враховуючи, що підприємство вживало всіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості осіб з інвалідністю для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватись.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 (справа №К/9901/49/17).
Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем виконані вимоги Закону №875-XII щодо прийняття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, а здійснення пошуку підходящої роботи покладено на Державну службу зайнятості, при цьому працевлаштування осіб з інвалідністю залежить від їх бажання працювати, наявних у такої особи кваліфікації та знань, водночас позивачем не надано доказів того, що товариство не створило робоче місце для вказаних осіб, відмовляло їм у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За наявності бажаючих осіб з інвалідністю та направлення їх центром зайнятості, відповідач мав би можливість виконати необхідний норматив, отже причини непрацевлаштування осіб з інвалідністю не залежали від самого роботодавця, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 (справа №820/2124/16), від 28.02.2018 (справа №807/612/16), від 26.06.2018 (справа №806/1368/17), від 11.09.2018 (справа №812/1127/18), від 19.12.2018 (справа №812/1140/18), від 31.01.2019 (справа №820/2267/17), від 28.05.2019 (справа №807/554/17), від 23.07.2019 (справа №820/2204/16), від 31.07.2019 (справа №812/1164/18) та від 29.04.2020 (справа №360/1833/19).
Щодо посилання позивача на лист Державної служби зайнятості від 14.09.2016 №ДЦ-01-6415/0/616, відповідно до якого остання наголошує, що подання до служби зайнятості звіту за формою 3-ПН не можна вважати вжиттям роботодавцем всіх необхідних заходів для працевлаштування особи з інвалідністю, колегія суддів зазначає, що вказаний лист має інформаційний характер та не має сили нормативного акту, а отже не може регулювати спірні правовідносини.
Відтак, на думку суду апеляційної інстанції, відповідачем було виконано у повному обсязі обов`язок з інформування щодо утворення (пристосування) робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, а також за можливості забезпечено працевлаштування таких осіб, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.
При цьому, доводи апелянта щодо не публікування оголошення у засобах масової інформації колегією суддів не приймаються, оскільки не спростовують встановлених у справі обставин та не покладають додаткових, окрім виконаних, зобов`язань на відповідача.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          І.В. Федотов