Постанова
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 310/5378/17
провадження № 61-15169св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року в складі судді Полянчука Б. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., та касаційну скаргу Фонду державного майна України на постанову Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В.,                      Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2017 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив витребувати у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 928862123104, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А» з прибудовою «а» загальною площею 91,3 кв. м., ворота № 1, паркан № 2, замощення, № І.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що під час опрацювання інформації, розміщеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , протиправно вибув із державної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О. В. та зареєстровано в реєстрі під номером 1229, за яким ПАТ «Приазовкурорт» відчужено ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою, що складається з основної будівлі літера «А» з прибудовою «а», загальною площею 91,3 кв. м, ворота №1, паркан №2, замощення, №І. Право власності на зазначене майно на підставі цієї угоди 05 жовтня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_1 . Відчуження зазначеного нерухомого майна здійснено ПАТ «Приазовкурорт» без наявності на це належних правових підстав. 
Пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року №165 «Про оформлення права власності» надано згоду на оформлення права власності за ЗАТ «Приазовкурорт» на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд. Бердянською міжрайонною прокуратурою вищевказаний пункт рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради оскаржено до господарського суду Запорізької області.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 11/5009/7948/11, яке набрало законної сили, визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а також витребувано їх з чужого незаконного володіння ПАТ «Приазовкурорт» та зобов`язано повернути у власність держави Україна                     в особі Фонду державного майна України. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року позов задоволено.
Витребувано у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А» з прибудовою «а» загальною площею 91,3 кв. м, воріт № 1, паркану № 2, замощення І.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив із того, що оскільки пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» як правову підставу реєстрації спірного майна за ЗАТ «Приазовкурорт» визнано недійсним, останнє не мало права його відчужувати ОСОБА_1 , який, в свою чергу, 1/2 частки зазначеного майна на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2016 року ОСОБА_2 , тому визнав обґрунтованими позовні вимоги прокурора та витребував у відповідачів вказане нерухоме майно на користь держави в особі Фонду державного майна України.
Суд вважав, що відсутні підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин за заявами відповідачів, оскільки про незаконність вибуття спірного майна із держаної власності стало відомо позивачу після набрання законної сили постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року, якою рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 про визнання недійсним пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року №165 «Про оформлення права власності» залишено без змін. З цього моменту у позивача і виникли підстави для витребування майна, а тому прокурор звернувся з позовом до суду 15 серпня 2017 року в межах трирічного строку позовної давності.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року скасовано в частині задоволення позову про витребування у ОСОБА_2 1/4 частки об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовлено в цій частині позову.
У іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про витребування у ОСОБА_2 та зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував, що частина спірного майна належить ще одному співвласнику, якого не було залучено до участі у справі, а саме з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2019 року вбачається, що вказана ј частка у майні зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі рішення суду. У зв`язку з чим погоджуючись з правильними висновками суду щодо наявності підстав для витребування спірного майна від ОСОБА_1 у Ѕ частці, суд дійшов висновку, що у ОСОБА_2 підлягає витребуванню лише належна йому ј частка у майні, а у витребуванні ј частки, право на яку він втратив та яка належить на підставі рішення суду іншій особі, яка не була залучена до участі у справі, слід відмовити.
Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором та фондом державного майна трирічний строк позовної давності не пропущено.
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
У серпні 2019 року  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, з урахуванням додаткових пояснень, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просять скасуватирішення судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вказують, що суди не врахували, що: тільки власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння, а позивач ніколи не був власником спірного майна; на момент розгляду справи в апеляційному суді право власності  у Фонду державного майна на спірний об`єкт нерухомості  було відсутнє; під час розгляду справи не були залучені до участі у справі всі співвласники спірного майна, а саме ОСОБА_3 ; позивачем пропущено позовну давність вони є добросовісними набувачами, що унеможливлює витребування у них спірного майна.
У серпні 2019 року Фонд державного майна України звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Фонд державного майна України у касаційній скарзі зазначає, що фонд має право на підставі закону витребувати спірне майно у відповідачів, оскільки будь-яких рішень щодо передачі спірного майна у володіння чи розпорядження не приймав і це майно вибуло з володіння власника - держави не з його волі. 

Відзив/заперечення на касаційну скаргу 
У вересні та у жовтні 2019 року від заступника прокурора Запорізької області надійшли відзиви на касаційні скарги Фонду державного майна України та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . У відзивах вказано про безпідставність доводів касаційних скарг, тому в їх задоволенні заступник прокурора Запорізької області просив відмовити, а оскаржені судові рішення - залишити без змін.
Рух справи у суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України та витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зупинено виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційних скарг з таких підстав.
Судами встановлено, що пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2013 №165 «Про оформлення права власності» надано згоду на оформлення права власності за ЗАТ «Приазовкурорт» на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд.
На підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О. В. та зареєстровано в реєстрі під номером 1229, ПАТ «Приазовкурорт» відчужено ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літера «А» з прибудовою «а» загальною площею 91,3 кв. м, воріт № 1, паркану № 2, замощення № І.
22 жовтня 2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22 червня 2017 року об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 належить по 1/2 частці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 11/5009/7948/11 визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року №165 «Про оформлення права власності», визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об`єкт нерухомого майна що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а також витребувано його з чужого незаконного володіння ПАТ «Приазовкурорт» та зобов`язано повернути у власність держави Україна в особі Фонду державного майна України.
Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 залишено без змін.
Ухвалою Вищого господарського суду України від 30 січня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Приазовкурорт» на рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 у справі № 11/5009/7948/11 не прийнято до розгляду та повернуто скаржнику.
Постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2017 року скасована постанова Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року в частині залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року, яким задоволено позовні вимоги про визнання недійним пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 165 від 03 квітня 2003 року «Про оформлення права власності»; визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» за адресами АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд, витребування зазначеного майна з чужого незаконного володіння у власність держави. Справу в цій частині передано на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду.
Постановою Донецького апеляційного господарського суду Донецької області від 01 березня 2018 року рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 в частині визнання недійним             п. 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №165 від 03 квітня 2003 року «Про оформлення права власності» та визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна - будівлі по АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а», залишено без змін.

Рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 в частині задоволення позовних вимог про витребування нерухомого майна ПрАТ «Приазовкурорт» за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд, з чужого незаконного володіння у власність держави - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі №11/5009/7948/11 в частині розгляду вимог про витребування майна ПАТ «Приазовкурорт» - будівлі по АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння фізичної особи ОСОБА_1 у власність держави - закрито.
Постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року постанову Донецького апеляційного господарського суду від 01 березня 2018 року у справі №11/509/7948/11 скасовано в таких частинах:
в частині задоволення позовних вимог про визнання за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані по АДРЕСА_1 , та які складаються з основної будівлі «А», прибудови «а» і споруд (ворота №1, паркан №2, замощення №1), і в цій частині закрито провадження у справі;
в частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі №11/509/7948/11 в частині розгляду вимог про витребування майна Приватного акціонерного товариства «Приазовкурот» - будівлі по АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння фізичної особи ОСОБА_1 у власність держави. У решті постанову залишено без.
В підсумку, можна констатувати, що за результатами розгляду справи №11/5009/7948/11 постановою Донецького апеляційного господарського суду Донецької області від 01 березня 2018 року та рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року встановлено, що Фонд державного майна України був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу PCP, що розташоване на території України, спірне нерухоме майно на момент прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради рішення від 03 квітня 2003 року № 165 перебувало у державній власності, а тому у виконавчого комітету Бердянської міської ради не було підстав для визнання права власності на спірне нерухоме майно за ЗАТ «Приазовкурорт». 
Ці факти є преюдиційними, а тому відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доведенню у справі, що розглядається.
Оскільки цими судовими рішеннями пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» як правову підставу реєстрації спірного майна за ЗАТ «Приазовкурорт» визнано недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що товариство не мало права його відчужувати ОСОБА_1 , а він, в свою чергу, на мав права продавати 1/2 частки зазначеного майна на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2016 року ОСОБА_2 . 
Суди вирішуючи питання про додержання прокурором позовної давності при зверненні в суд з позовом вважали, що прокурор і держава в особі фонду державного майна дізнались про порушення свого права з часу набрання рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року законної сили - 03 листопада 2016 року, яким визнано недійсним пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» щодо оформлення права власності на спірне нерухоме майно на ПАТ «Приазовкурорт». 
З урахуванням викладеного суди дійшли висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин за заявами відповідачів, оскільки прокурор звернувся з позовом до суду 15 серпня 2017 року в межах трирічного строку позовної давності, та визнали обґрунтованими позовні вимоги прокурора щодо витребування у відповідачів спірного нерухомого майна на користь держави в особі Фонду державного майна України.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з таких підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3234/16 (провадження № 12-128гс19) зроблено такі висновки:     «7.8. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
7.9. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
7.10. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
7.11. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
7.12. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
7.13. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
[…] 7.18. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.
7.19. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що оскільки право власності територіальної громади м. Львова на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Львівська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.
7.20. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
7.21. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
7.22. Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що перебіг позовної давності починається від дня, коли позивачу стало відомо про рішення суду щодо спірної ділянки в іншій справі».
Суди у справі, що переглядається, зробивши висновок, що прокурор і держава в особі Фонду державного майна України дізнались про порушення свого права з часу набрання рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року законної сили - 03 листопада 2016 року, яким визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» щодо оформлення права власності на спірне нерухоме майно на ПАТ «Приазовкурорт», не звернули увагу, що порушення права та підтвердження порушення прав не є тотожними поняттями, не встановили, чи могли прокурор та держава в особі Фонду державного майна України довідатись про порушення прав держави на спірне нерухоме майно раніше зазначеної дати, без чого неможливо дати відповідь на питання щодо спливу позовної давності на момент пред`явлення позову прокурором.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України (в редакції станом на 07 лютого 2020 року) під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оскільки оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержанням норм матеріального і процесуального права, її належить скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 400, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого                    2020 року), 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та касаційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити частково.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
 Головуючий                                                                               В. І. Крат
 
Судді                                                                                             Н. О. Антоненко
 
                                                                                                       І. О. Дундар
 
   Є. В. Краснощоков
                                                                                                                                                  
   М. М. Русинчук