Дата документу 28.10.2020 Справа № 336/6552/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/6552/19	Головуючий у 1-й інстанції Дмитрюк О.В. Повний текст рішення складено 26.03.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/1988/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Кримської О.М., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-2), в якому посилаючись на ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову зазначала, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 . В квартирі, окрім неї, зареєстрований також її син – ОСОБА_2 , відповідач по справі, який з 2011 р. в квартирі не проживає, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює. В січні 2018 р. відповідач з`явився за місцем реєстрації (в той час, коли позивач перебувала на роботі) та викрав її особисті речі, деякі документи, в тому числі його свідоцтво про народження, ордер на квартиру, побутову техніку. Жодних перешкод відповідачу позивач не чинила, він не користується житлом за власним бажанням, речі ОСОБА_2 в квартирі відсутні.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Дмитрюк О.В. (а.с. 7).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 11) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2020 року (а.с. 28-30) в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1  у своїй апеляційні скарзі (а.с. 33-35) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 39).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 08 травня 2020 року (а.с.40), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 41) з урахуванням навантаженості судді – доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом), а також відпустки судді-доповідача у період з 06.07.2020 року по 07.08.2020 року включно (а.с. 50).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 12 серпня 2020 року (а.с. 54) не відбувся та був відкладений через неявку відповідача ОСОБА_2 , відносно якого в апеляційного суду були відсутні відомості про вручення йому судової повістки на цю дату, судова повістка повернулась на адресу апеляційного суду без вручення (а.с. 47-48).
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, який був чинним з 02.04.2020 року по 16.07.2020 року включно, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.
В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.
30 вересня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника позивача (а.с. 60, в якій остання повідомила засоби мобільного зв`язку відповідача ОСОБА_2 (а.с. 60).
В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалим лікарняним останньої (а.с. 62-63). 
У судове засідання 28 жовтня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ЦПК України (а.с. 57-59), у тому числі позивач в порядку ст. 130 ч. 5 ЦПК України через свого представника (а.с. 55), а відповідач додатково за допомогою засобів мобільного зв`язку (а.с. 61), сторони у цій справі - позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не з`явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
Позивач ОСОБА_1 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила.
Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційному суду через канцелярію особисто 28 жовтня 2020 року заяву (а.с. 66), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом без його участі, він у квартирі не живе і жити не збирається, він вже писав про це заяву у Шевченківський суд, він не заперечує, щоб його виписали із квартири, самому виписуватись немає часу. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання сторін у цій справі - позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив: заяву відповідача ОСОБА_2 задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю сторін за присутністю представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Миколаєнко О.В. (а.с. 53).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1  – адвоката Миколаєнко О.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 4, 12, 13, 81, 261, 264, 265, 354 ЦПК України та виходив із такого.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6зв).
За вказаною адресою зареєстрований також відповідач ОСОБА_2 (а.с.10).
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.25).
Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, посилається на ст.ст.71, 72 ЖК УРСР.
Згідно ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
За ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 надала суду акт непроживання від 09.10.2019 р. (а.с.4), відповідно до якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали цей акт про те, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає з 2011 р., а також копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.5).
Ст.ст.79, 80 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згаданий вище акт, який складений особами, що не були допитані безпосередньо судом і про їх допит позивач клопотань не заявляла, та який не посвідчений жодною організацією, є недостатніми для винесення рішення про задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, як і копії квитанцій про сплату комунальних послуг.
Заява, яка надійшла до суду від імені відповідача (а.с.18-19), не спростовує висновків суду, оскільки під час розгляду справи не було беззаперечно встановлено, що вказана заява була подана саме ОСОБА_2 .
На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України суд не стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.
Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.
Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи, що мають значення для правильного вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
І, навпаки, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказом, передбаченим ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача є заява відповідача  ОСОБА_2  (а.с.66) про визнання ним факту непроживання у вищезазначеній квартирі за власним бажанням та на підтвердження визнання ним позову позивача у цій справі, починаючи з суду першої інстанції, складана та надана ним особисто апеляційному суду через канцелярію у дане судове засідання. 
В силу вимог ст. 206 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
При вищевикладених обставинах, враховуючи, що:
- визнання позову позивача ОСОБА_1 у цій справі відповідачем ОСОБА_2 у суді першої інстанції (а.с.18-19) не суперечило закону та не порушувало прав відповідача, інтересів останнього та інших осіб (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), 
- за наявності для того законних підстав (ст. 71 ЖК УРСР – «збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами», ст. 72 ЖК УРСР – «порядок визнання осіб втративши ми право користування житловим приміщенням», відповідач не живе у квартирі АДРЕСА_1 понад 6 (шість) місяців поряд без поважних причин (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) з 2011 року, його особисті речі у цій справі відсутні, і жити у цій квартирі не збирається, не заперечує проти його «виписки» з цієї квартири, самому «виписатись немає часу» (а.с.66), 
- зазначені обставини також додатково підтверджуються у цій справі – іншим письмовим доказом (актом від 09.10.2019 року про непроживання відповідача у квартирі з 2011 року за підписом сусідів), хоча дійсно останній не може замінювати такі докази як покази свідків, про допит яких позивач суд першої інстанції у цій справі не заявляла,
суд першої інстанції не мав постановляти у цій справі ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову позивача і продовжувати судовий розгляд цієї справи, а саме мав ухвалити рішення про задоволення позову позивача у цій справі та визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вищезазначеною квартирою.
Оскільки, в разі, коли у суду першої інстанції були сумніви у тому, що вищезазначена заява про визнання позову позивача у цій справі (а.с.18-19) була подана до суду першої інстанції не ОСОБА_2 тощо, то суд першої інстанції мав в порядку ст. 223 ч. 2 п. 5 ЦПК України викликати відповідача ОСОБА_2 у судове засідання у цій справі до суду першої інстанції для надання особистих пояснень чи витребувати в останнього будь-які інші додаткові письмові особисті пояснення з приводу позову позивача у цій справі, тим самим, встановивши (спростувавши) наявність (відсутність) обставин, передбачених ст. 206 ч. 4 ЦПК України.
Оскільки, сама по собі відмова судом першої інстанції у задоволенні позову позивача у цій справі при вищевикладених обставинах порушує права позивача ОСОБА_1 , як особи, яка має право на подачу такого позову та на задоволення останнього у цій справі. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2020 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити; визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2020 року у цій справі скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 29.10.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кримська О.М.	Подліянова Г.С.