Постанова
Іменем України                            
 
28 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 215/3185/16-ц
провадження № 61-5933св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Донченко Вікторія Леонідівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фустіченко Анна Вікторівна, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., 
Барильської А. П., Зубакової В. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 лютого 1999 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) були співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 - її дочка, яка запропонувала, аби не втратити частину нерухомості через складні життєві умови, подарувати свою частку спірної квартири. Дочка запропонувала приватного нотаріуса 
Глущенка О. А., до якого 27 листопада 2000 року вони з`явилися, але нотаріус дуже поспішав, надав ОСОБА_1 текст договору на білому аркуші паперу, а не на спеціальному бланку. Прочитавши текст, вона впевнилася, що є обдарованою, саме ОСОБА_8 дарує їй частину квартири, довірилася і підписала, крім «білих» аркушів договору, ще «пустий» бланк і ще один чистий аркуш. Після тривалих зволікань ОСОБА_2 надала їй копію договору, за яким ОСОБА_1 була обдарованою 1/3 часткою квартири, що належала дочці. 
Вказувала, що завжди була зареєстрована за адресою спірної квартири, деякий час проживала із дочкою та онуком у будинку 
АДРЕСА_2 . Після виникнення неприязних стосунків у березні 
2016 року вирішила повернутися до квартири, проте дізналась, що там мешкають інші люди.
Під час ознайомлення зі справою за позовом дочки та онука до неї про визнання її такою, що втратила права користування квартирою, з додатків до позову вона дізналася, що 27 листопада 2000 року саме вона подарувала дочці 1/3 частину спірної квартири, а не навпаки. Вважала, що така угода вчинена внаслідок омани, тому що вона не бажала укладення договору дарування 1/3 частки на користь дочки.
Під час розгляду справи вона дізналась, що 04 березня 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу 
з ОСОБА_4 яка, в свою чергу, 18 березня 2016 року подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_3 .
Ураховуючи зазначене та уточненні позовні вимоги, залучення до участі 
у справі відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_9 просила суд:    
- визнати недійсним договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О. А. 27 листопада 2000 року, зареєстрований в реєстрі за 
№ 564, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. 04 березня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 238, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, 
а ОСОБА_4 придбала двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. 
18 березня 2016 року, за яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар спірну квартиру;
- вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року до участі у справі залученено приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. як третю особу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О. А. 27 листопада 2000 року, зареєстрований в реєстрі 
за № 564, за яким  ОСОБА_1 подарувала, а 
ОСОБА_2 прийняла у дар1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. 04 березня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 238, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 купила за 52 004,00 грн, двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. 
18 березня 2016 року, за яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_1 в квартиру 
АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сукупність досліджених судом фактів, неприязні відносини між сторонами, факт постійного проживання позивача у спірній квартирі, реєстрація місця її проживання, вік позивача, відсутність у реєстрі інформації про витрачання нотаріусом бланку, на якому викладений текст оспорюваного правочину, доводять факт омани позивача її дочкою під час укладення спірного договору дарування 
27 листопада 2000 року.
Внаслідок визнання недійсним договору дарування, суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є недобросовісними набувачами, оскільки, купуючи спірну квартиру, були обізнані про реєстрацію в ній позивача, тому визнав недійсним договір купівлі-продажу 
від 04 березня 2016 року та договір дарування, укладений між 
ОСОБА_4 та її дочкою ОСОБА_3 18 березня 2016 року.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційні скарги приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Донченко В. Л., представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Гуртового С. В., представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                          ОСОБА_4 адвоката Залюбовського В. В., задоволено.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними та вселення. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт введення її в оману її дочкою ОСОБА_2 під час укладення 
27 листопада 2000 року договору дарування 1/3 частини квартири.
Як похідні, позовні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04 березня 2016 року, за яким 
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому її подарувала за договором дарування від 18 березня 2016 року своїй дочці ОСОБА_3 , та вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, також не підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду,
 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фустіченко А. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції прийняв доказ, а саме акт від 04 січня 2020 року, який, на думку суду, підтверджує проживання однією сім`єю позивача із дочкою та онуком, який не було подано до суду першої інстанції.
Також апеляційний суд не врахував того, що спірна квартира була єдиним житлом позивача, а тому волевиявлення на дарування спірної квартири 
у неї було відсутнє.
Зазначає, що нормами матеріального та процесуального права не передбачено подання одразу двох апеляційних скарг від однієї і тієї ж особи, підписаних двома різними представниками.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення, зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 
2019 року у справі № 607/15555/17-ц (провадження 61-2594св19).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2020 року приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно із свідоцтвом від 18 лютого 1999 року № 98-3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності в порядку приватизації належала двокімнатна квартира 
АДРЕСА_1 (а.с. 7, т. 1).
Відповідно до договору дарування частини квартири від 27 листопада 
2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Глущенком О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 564, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину двокімнатної квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв. м, житловою площею 27,4 кв. м (а.с. 9, т. 1).
Згідно із копією договору дарування частини квартири від 27 листопада 
2000 року, що міститься в матеріалах справи, ніким не завіреною, 
ОСОБА_8 зазначена дарувальником, а ОСОБА_1 обдарованою (а.с. 10, 11, т. 1).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. 
04 березня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 238, 
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 купила за 52 004,00 грн двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 (а.с. 68, 69, т. 1).
За договором дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донченко В. Л. 18 березня 
2016 року, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 125, т. 1).
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Фустіченко А. В., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Між сторонами виник спір стосовно наявності правових підстав для визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири 
від 27 листопада 2000 року, який укладений між ОСОБА_1 та її дочкою ОСОБА_2 , та, як наслідок, визнання недійсними усіх наступних правочинів щодо нерухомого майна.
Оскільки договір дарування булоукладено 27 листопада 2000 року, то спір про визнання цього правочину недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення, тобто ЦК УРСР (тут і далі 
в редакції, чинній на момент укладення договору дарування). 
Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.
Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.
Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР).
Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР).
Відповідно до статті 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
Згідно з абзацами 1, 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними постановами 
від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК УРСР судам роз`яснено, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.
Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач в силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що нею виконано, хоча було її процесуальним обов`язком.
В судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_1 пояснила, що разом із дочкою ОСОБА_2 та онуком 
ОСОБА_5 проживали у спірній квартирі до 2008 року. Після цього 
з 2008 року, стали проживати разом у будинку АДРЕСА_2 , який на праві власності належав чоловіку, з яким позивач проживала у цивільному шлюбі. Спірну квартиру дочка позивача здавала 
в оренду.
Згідно із актом від 04 січня 2020 року сусіди із вулиці Велічко у селі Горького ОСОБА_10 з будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_11 з будинку АДРЕСА_4 , 
ОСОБА_12 з будинку АДРЕСА_5 стверджують, що ОСОБА_1 проживала у будинку АДРЕСА_2 з 2009 року до лютого 2016 року (а.с. 33, т. 3).
Апеляційний суд, встановивши, що позивач була обізнаною ще у січні 
2016 року про наміри її дочки здійснити відчуження спірної квартири, 
у зв`язку із чим у січні 2016 року знялася із реєстраційного обліку, дійшов правильного висновку про те, що під час розгляду справи позивач не довела обставин, з якими вона пов`язувала недійсність оспорюваного договору дарування згідно із заявленими в суді першої інстанції позовними вимогами.
Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд правильно виходив із того, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування 1/3 частини спірної квартири як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману 
з боку відповідача.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04 березня 2016 року, за яким 
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому її подарувала за договором дарування від 18 березня 2016 року своїй дочці ОСОБА_3 , та вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру є похідними, тому правильним є висновок апеляційного суду, що вони також не підлягають задоволенню.
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17-ц (провадження 
61-2594св19), не заслуговують на увагу, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фустіченко Анна Вікторівна, залишити без задоволення. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк