ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/157/18  Номер провадження 22-ц/814/1692/20	Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є. В.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Хіль Л.М., 
суддів: Бутенко С.Б., Гальонкіна С.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 червня 2020 року ухвалене під головуванням судді Парахіної Є.В. (дата складання повного тексту рішення 15 червня 2020 року)
по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 118699 грн. 44 коп. та судові витрати в розмірі 1780 грн. 49 коп.
В обґрунтування позову вказувало, що 26 жовтня 2005 року між сторонами було укладено договір б/н, на підставі якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
В зв`язку з невиконанням зобов`язання, станом на 31 грудня 2017 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 118699 грн. 44 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 4690 грн. 28 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 103430 грн. 62 коп., заборгованість за пенею та комісією - 4450 грн. 00 коп., а також штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 5628 грн. 55 коп.
Заочним рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2018 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 118699 грн. 44 коп. та судовий збір 1762 грн. 00 коп.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 03 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2018 року скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 червня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 9600 (дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 384, 20 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувало, що місцевим судом помилково застосовано строк позовної давності, оскільки строк дії картки встановлено до 31 жовтня 2015 року, а з позовом Банк звернувся до суду 11 січня 2018 року, тобто в межах трирічного строку.
Таким чином, вважає, що позивач має право на стягнення тіла кредиту в розмірі 4690,28 грн, а також відсотків, які нараховані за період з 11 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року.
Також зазначає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним, оскільки адвокатом завищено час роботи на складання документів правового характеру.
08 вересня 2020 року ОСОБА_1 подано відзив, у якому просив відмовити апелянту у задоволені його апеляційної скарги, а рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 10 червня 2020 року по справі № 553/157/18 залишити без змін.
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Грущанського В.О. надійшла заява про розгляд справи без участі його та відповідача. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів вважає за можливе слухання справи за відсутності сторін по справі.
Апеляційний суд перевіривши законність та обгрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом встановлено, що 26 жовтня 2005 ОСОБА_1 заповнено та підписано заяву до ПАТ КБ "ПриватБанк", на підставі якої отримано кредитну картку типу MasterCard 5457082903, валюта гривня, сума кредитного ліміту 5000 грн. 00 коп., базова процентна ставка 3 % в місяць з розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості.
Згідно змісту вказаної заяви ОСОБА_1 ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, виражає згоду з тим, що ця Заява разом з Умовами надання банківським послуг. Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , наданого АТ КБ "Приватбанк". відповідач користувався коштами кредитного ліміту, який у встановленому договором порядку та строки не погасив, в результаті чого станом на 31 грудня 2017 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 118699 грн. 44 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 4690 грн. 28 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 103430 грн. 62 коп., заборгованість за пенею та комісією - 4450 грн. 00 коп., а також штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 5628 грн. 55 коп.
Також місцевим судом встановлено, що останній платіж згідно розрахунку заборгованості боржником вчинено у липні 2014 року у сумі 200 грн.
Позов подано у 11 січня 2018 року.
Із матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності( а.с.169).
Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що останній місячний платіж боржник сплатив у липні 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом у січні 2018 року, тобто з пропуском позовної давності.
Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав
Згідно із статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до вимог статей 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки(штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.
Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У даній справі умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржниці повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржницею строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Із матеріалів справи вбачається, що останній місячний платіж боржник сплатив у липні 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом у січні 2018 року, тобто з пропуском строку давності.
Позовні вимоги про стягнення нарахованих процентів за період з 01 листопада 2015 року по 31 грудня 2017 року місцевий суд вірно вважав безпідставними, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Подальше нарахування відсотків після закінчення строку кредитування суперечить вимогам закону. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс у справі № 444/9519/12.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки строк дії картки встановлено до 31 жовтня 2015 року, то строк позовної давності не пропущено, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано суду доказу закінчення строку дії картки, на який установлено спірний кредитний ліміт.
Довідка АТ КБ « ПриватБанк» від 03 січня 2020 року про строк дії картки, яка міститься в матеріалах справи не є первинним доказом та не може бути належним та допустимим доказом у справі.
Крім того, питання щодо необхідності витребування від позичальника відомостей щодо строку дії картки позивачем не порушувалось.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
Доводи апеляційної скарги щодо завищення витрат на правову допомогу не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Оцінюючи розрахунки наданих послуг, апеляційний суд вважає, що адвокатом була витрачена значна кількість часу на надання консультацій, підготовку процесуальних документів.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Оцінюючи обставини справи, керуючись положеннями ст. 89 ЦПК України, колегія суддів вважає, що заявлений розмір вартості послуг за професійну допомогу є співмірним із предметом даного позову.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»),
За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_1 з 26 жовтня 2005 року було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та умовами кредитного договору визначено порядок погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що слідує за звітним, встановивши, що останній місячний платіж він вніс у липні 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом у січні 2018 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові.
Ураховуючи викладене, апеляційну скаргу AT КБ « ПривагБанк» слід відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.
Разом з тим, представник ОСОБА_1 - адвокат Грущанський В.О. просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати пов`язані з розглядом справи в апеляційному суді у повному обсязі.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу  Грущанським В.О.  було надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних ним, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст.137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З матеріалів вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Грущанським В.О. укладено договір про надання правової допомоги 03 вересня 2020 року. До даного договору Грущанським В.О. додано узгодження погодинної вартості роботи адвоката, додаток №1; попередній розрахунок вартості послуг на правову допомогу додаток №2; акт прийому-передачі від 02 листопада 2020 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №02/11-01 від 02 листопада 2020 року.
Надаючи оцінку вказаному розрахунку, колегія суддів зважає, що витрачена адвокатом не значна кількість часу на підготовку процесуальних документів та вартість послуг не обґрунтована з огляду на неналежність справи до категорії складних, розгляд яких пов`язаний із кропіткою аналітичною роботою фахівця в галузі права. 
По вказаній категорії спорів існує достатньо усталена судова практика та відповідні правові позиції Верховного суду України та Верховного суду.
За таких обставин, керуючись положеннями ст. 89 ЦПК України, колегія суддів діючи за своїм внутрішнім переконанням, керуючись принципами розумності та справедливості, вважає, що заявлений розмір вартості послуг за професійну допомогу, під час ррзгляду справи в суді апеляційної інстанції, є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, який не віднесений законом до категорії справ, що становлять особливу складність і вимагають значну кількість часу і зусиль для їх вивчення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заява представника ОСОБА_1 - адвоката Грущанського В.О. про стягнення судових витрат в повному обсязі, пов`язаних з розглядом справи в Полтавському апеляційному суді, підлягає частковому задоволенню. Розмір витрат на правову допомогу, підлягає відшкодуванню в розмірі 3 000 грн.
Керуючись нормами статей 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 червня 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                Л.М. Хіль

Судді:                                                                        С.Б. Бутенко

                                                                               С.А. Гальонкін