Єдиний унікальний номер 219/2373/19 
Номер провадження 22-ц/804/3604/20        

Номер провадження 22-ц/804/3604/20                     

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року                                    Донецький апеляційний суд в складі колегії :
                                                                   судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                            суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

      розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на  рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області  від 06 жовтня 2020 року  (ухваленого під головуванням судді Дубовика Р.Є.) у цивільній справі №219/2373/19   за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

                                                        В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору б/н від  06.10.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.  
В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у  зв`язку з чим станом на 31.01.2019 року має заборгованість  в сумі  403183,99 грн..
Просив стягнути з боржника частково заборгованість за договором кредиту у розмірі 121896,73 грн. ,з яких: заборгованість за кредитом – 10469,31 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом  з 06.10.2008 року по 31.08.2017 року в сумі 111427,42 грн., та судовий збір.  
Рішенням  Артемівського міськрайонного суду   від 06 жовтня 2020 року  у задоволенні   позовних  вимог відмовлено .  
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.  
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права,  вважає оскаржуване рішення необґрунтованим.  
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та безпідставно не прийняв до уваги те, що мав місце перевипуск картки і строк дії картки закінчувався 31.08.2017 року, а не 31.05.2010 року як зазначив суд першої інстанції.
Доказом користування кредитними коштами до січня 2019 року є виписка по особовому рахунку відповідачки.
Оскільки строк дії картки закінчився 31.08.2017 року, а з позовом Банк звернувся 05 березня 2019 року,то строк позовної давності щодо повернення кредиту не пропущено, на що не звернув уваги суд першої інстанції. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без задоволення як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу залишити без задоволення .
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
        Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 121896,73 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає  частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що строк дії картки закінчився 31.05.2010 року. Останній платіж за цим договором відповідач здійснила 21.05.2013 року, а з позовом до суду Банк звернувся лише 05.03.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Письмового договору на перевипуск картки не надано.Тому нарахування Банком процентів після 31.05.2010 року є незаконним. 
Проте  такі висновки не відповідають  обставинам справи.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із частинами третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
      Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Судом першої інстанції встановлено, що  06.10.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1    укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що не оспорюється сторонами.
Із довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»  від 06.10.2008 року  вбачається, що сторонами було узгоджено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості, про що свідчить підпис відповідачки.
Згідно довідки, наданої Банком, з ОСОБА_1   був підписаний  кредитний договір б/н, за яким  їй було надано наступні кредитні картки:  06.10.2008 року картку за № НОМЕР_1 за терміном дії до 05/10; 20.04.2010 року картку № 4149374…232 терміном дії до 12/13; та 02.12.2013 року картку за  №5168755…645 терміном до 02.12.2013 року (а.с.151).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1   за вказаним кредитним договором станом на  31.01.2019 року  становить  403183,99 грн..
Проте Банк просив стягнути з боржника  заборгованість за договором кредиту у розмірі 121896,73 грн. ,з яких: заборгованість за кредитом – 10469,31 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом  з 06.10.2008 року по 31.08.2017 року в сумі 111427,42 грн., та судовий збір.  
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що строк дії картки закінчився 31.05.2010 року. Останній платіж за цим договором відповідач здійснила 21.05.2013 року.
Між тим, в підтвердження позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 31.01.2019 року  за договором б/н від 06.10.2008 року,укладеним між ОСОБА_1   та ПриватБанком , де  заборгованість за договором кредиту становила 121896,73 грн. ,з яких: заборгованість за кредитом – 10469,31 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом  з 06.10.2008 року по 31.08.2017 року в сумі 111427,42 грн..  
Із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем частково погашалася сума наданого кредиту і останній платіж було внесено 17.05.2016 року в сумі 200 грн., перед ним -12.03.2016 року було сплачено 2150 грн.(а.с.8 зв.)
За таких обставин спростовується висновок суду пешої інстанції про те, що останній платіж за цим договором відповідач здійснила 21.05.2013 року. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що останній платіж було внесено 17.05.2016 року та дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки звернення до суду із позовом мало місце 03.03.2019 року, тобто в межах строку позовної давності.
Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
Також суд першої інстанції в рішенні зазначив,що строк дії картки закінчився 31.05.2010 року, так як на підтвердження перевипуску картки письмового договору не надано. 
Разом з тим,  наданою Банком довідкою підтверджується,що з ОСОБА_1   був підписаний  кредитний договір б/н, за яким  їй було надано наступні кредитні картки:  06.10.2008 року картку за № НОМЕР_1 за терміном дії до 05/10; 20.04.2010 року картку № 4149374…232 терміном дії до 12/13; та 02.12.2013 року картку за  №5168755…645 терміном до 31.08.2017 року (а.с.151), зазначений документ нічим не спростовується.
       Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
        Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
         Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
        Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       В підписаних відповідачем умовах кредитування з використанням кредитки «Універсальна,30 днів пільгового періоду» зазначено, що базова процентна ставка за кредитом  становить 3% на місяць на залишок заборгованості, тобто розмір процентної ставки за користування кредитом таким чином між сторонами погоджено(а.с.11). 
      Таким чином заява містила умови кредитування із використанням кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій зазначено базова процентна ставка за місяць у розмірі  3% (36% річних), підписані особисто ОСОБА_1 ,тобто вона була ознайомлена із розміром процентної ставки та погодилася із ним. 
     Тому умови кредитування із використанням кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»  розцінюються як частина кредитного договору,укладеного між сторонами 06.10.2008 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому є підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом, який повинен застосовуватися при розрахунку заборгованості за кредитним договором.
  Із виписки за кредитним договором станом на 02.09.2020 року  вбачається, що як до так і після  31.05.2010 року  відповідач користувалася рахунком,неодноразово отримувала готівкові кошти із збільшенням кредитного ліміту, використовувала картку при розрахунках в магазинах,  поповнювала картку та частково виконувала зобов`язання по погашенню кредиту. Особовим рахунком підтверджено використання коштів відповідачкою за період з 07.10.2008 року по 17.05.2016 року , де мало місце зарахування грошей на картку/рахунок (а.с.143-150)
Вказані обставини нічим не спростовані, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 не отримувала перелічені в довідці картки та не користувалася ними в межах кредитного договору від 06.10.2008 року. В своїх запереченнях на позов та апеляційну скаргу відповідач не спростовує отримання та користування перевипущеними картками.
Зазначене є належними та допустимими доказами  отримання відповідачкою кредиту. 
Відповідачем кредитний договір не оспорювався в судовому порядку.
В підтвердження позовних вимог Банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором,із якого вбачається, що станом на 31.01.2019 року  утворилася заборгованість в розмірі 121896,73 грн.,з яких: заборгованість за кредитом – 10469,31 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом  з 06.10.2008 року по 31.08.2017 року в сумі 111427,42 грн..    
        Визначаючи період, за який банк мав право ставити вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, апеляційний суд виходить з наступного.
      Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка 17.05.2016 року внесла останній раз платіж в погашення  кредиту в сумі 200 грн..
      Банк просить стягнути заборгованість по процентах за користування кредитом станом на 31  січня 2019 року  в сумі 111427,42 грн..
     Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
     Тобто  право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.  Така позиція висловлена  в постанові Верховного Суду №14-10цс18.
     Строк дії картки  за договором кредиту відповідно до наданої Банком довідки встановлено до 31.08.2017 року. 
    Отже банк мав право на нарахування відсотків за користування кредитом  лише до 31 серпня 2017 року, тобто  у межах погодженого сторонами строку кредитування, в межах строку дії кредитної картки, що ним визнається. Подальше нарахування процентів  є безпідставним.
     Банк звернувся із позовом до суду про стягнення заборгованості  05.03.2019 року, про що свідчить реєстраційний штамп суду.  
    Таким чином, в межах  строку позовної давності позивач мав право вимагати повернення процентів за користування кредитом за період з 31.08.2014 року по 31 серпня 2017 року.  
    Підстави для відмови в задовленні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності відстуні.
      Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку.     
      Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
     Встановлено, що розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 3% на місяць (36% річних ) між сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем  заява на кредитування. Заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.
     Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 06.10.2008 року по 31.08.2017 року  у розмірі 36,0%; 30%; 34,8%, що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток.  З 1 квітня 2015 року по 31.08.2017 року ставка зросла до 43,20%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки.  
      Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України, в редакції чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
     Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
     У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору.   
     Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
      З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
     Таку правову позицію висловили  Верховний Суд України  у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд   у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог,

передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.
Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні  43,20%  річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача  ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.
Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку  позивачем в  з  1 квітня 2015 року  у розмірі 43,20 %   на прострочену заборгованість  є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином.  
Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі  43,20 %  не надано, то  розрахунок заборгованості по процентах за користування кредитом повинен проводитися, виходячи із обумовленої договором ставки 36,0%.
       За таких обставин, розрахунок процентів за користування кредитом повинен визначатися  з розміру заборгованості за процентами, виходячи із узгодженої сторонами базової процентної ставки не більше 36% річних з 31.08.2014 року по 31 серпня 2017 року в межах строку позовної давності .
      Відповідно до наданого банком розрахунку, кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 1 квітня 2015 року (дата підвищення процентної ставки до 43,20%)  по 31 серпня 2017 року становить 883 дні. 
     Заборгованість за тілом кредиту на 01 квітня 2015 року   незмінно з 30.06.2014 року складала 10469,31 грн.
     Згідно розрахунку Банку заборгованість по процентах за період з 31.08.2014 року по1 квітня 2015 року становила 5563,94 грн.,виходячи із розрахунку:7709,87-2145,93.
     Отже розмір заборгованості за процентами за період з 31.08.2014 року  по 31 серпня 2017 року складає: 12308,34 грн., виходячи із розрахунку: (10469,31 грн. х36:100:360х883 дні) -2500 грн.(сплачених в погашення боргу за процентами в зазначений період)).   
       Тому саме ця сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
      Висновок суду першої інстанції про те,що не надано доказів на укладання договору про перевипуск карток, є помилковим, оскільки для перевипуску карток у зв`язку із закінченням строку їх дії законодавством не передбачено переукладання договору. Користування перевиданими картками відбувалося в межах одного особового рахунку, про що свідчить виписка із особового рахунку відповідачки. А тому відсутні підстави вважати, що строк дії договору закінчився із закінчення дії картки,виданої до 31.05.2010 року.
    Доводи про те, що анкета заява від 19.04.2010 року не містить умов про процентну ставку за користування кредитом, а тому відсутні підстави для стягнення процентної ставки є безпідставними. Оскільки кредитні кошти в сумі 10600 грн. позивачці 06.10.2008 року було надано у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна,30 днів пільгового періоду»  зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборованості за кредитом. Умови про сплату процентів за користування кредитом підписані відповідачем.І в межах одного особового рахунку відповідачка користувалася кредитними коштами до 17.05.2016 року. У зв`язку із чим є підстави для стягнення процентів за користування кредитними коштами.  В анкеті- заяві від 19.04.2010 року міститься посилання на платіжну картку«Універсальна», тому вона не свідчить про зміну умов кредитування в межах договору кредиту від 06.10.2008 року.
     Звернувшись із заявою про застосування строку позовної давності, відповідач не спростовує отримання кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом та надані позивачем розрахунки заборгованості. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи 

сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в  будь-який час, тому колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання повернути йому фактично отримані грошові кошти (тіло кредиту) у розмірі 10469,31 грн..
      Отже,  колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню  нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
      Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення   не відповідає встановленим обставинам, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, і зокрема про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 10469,31 грн. та заборгованість  по процентах за користування кредитом за період з 31.08.2014 року  по 31 серпня 2017 року  в сумі 12308,34  грн..
    Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, тому розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом  та при  поданні апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 897,20 грн. (розмір заявлених вимог – 121896,73 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню –   22777,65 грн ( 18,68 %).  
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 121896,73 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.         
Рішення Артемівського міськрайонного суду  від 06 жовтня 2020 року  скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1   на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»  заборгованість по тілу кредиту в розмірі 10469,31(десять тисяч чотириста шістдесят дев`ять)грн. 31 копійка та заборгованість  по процентах за користування кредитом за період з 31 серпня 2014  року по 31 серпня 2017 року  в сумі 12308,34 (дванадцять тисяч триста вісім) грн.34 копійки, а всього 22777,65 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1   на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмрі 897,20 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: