ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«06» жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 643/11245/20
провадження № 22ц/818/4781/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -   Котелевець А.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 , представниця відповідача – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року в складі судді Довготько Т.М.
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів та просив стягнути зі ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у розмірі 1 640 000,00 доларів США; вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 – відмовлено; роз`яснено позивачу, що позовна заява відноситься до юрисдикції господарських судів.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа повинна розглядатися в порядку цивільного, а не господарського судочинства, оскільки предметом спору є повернення грошових коштів, отриманих відповідачем на підставі розписок, а не корпоративні права Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома», учасником якого позивач ніколи не був та корпоративних прав не мав; що учасниками спору не є суб`єкти господарювання, між сторонами немає господарських правовідносин.

29 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга – необгрунтована. При цьому наполягала на тому, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько – правовими, оскільки стосуються належності частки в статутному капіталі товариства. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді – скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки стосується корпоративних прав у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Аксіома».
Проте, з таким висновком суду неможливо погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із  статтею 125 Конституції України  судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1  статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частин 1, 2  статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юрисдикція господарських справ установлена  статтею 20 ГПК України,  за змістом, зокрема, пунктів 1, 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі, у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі, учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Положення  статті 20 ГПК України  передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм. 

Отже, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За частиною 1  статті 173 ГК України  зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію, тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Відповідно до приписів частини першої  статті 167 Господарського кодексу України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

З огляду на положення статей  167, 55 Господарського кодексу України корпоративні права характеризуються такими ознаками: 1) особа має частку у статутному капіталі господарської організації; 2) особа має права на участь в управлінні господарською організацією, 3) має право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.

Зазначене тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №  925/1321/16.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказав, що передав відповідачу 1 640 000,00 доларів США на підставі розписок у рахунок оплати 50% корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома», яке володіє торгово-розважальним центром «Французький бульвар», однак відповідачем не виконано свого обов`язку у строк, встановлений його вимогою, тому він направив ОСОБА_3 повідомлення про відмову від зобов`язання та повернення коштів. Оскільки ОСОБА_3 не повернуто отримані від нього кошти, він просив стягнути їх за рішенням суду.

Матеріали справи свідчать про те, що сторонами спору є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як фізичні особи.

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 не є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома», отже, дотепер не має корпоративних прав у ньому.

Розписок, на підставі яких позивачем передана відповідачу сума коштів, що є предметом спору, або їх копій, суду не надано, про що свідчить акт від 20 липня 2020 року, складений судом першої інстанції (а. с. 11).

Доказів того, що між сторонами існували належним чином оформлені відносини щодо купівлі-продажу корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксіома», матеріали справи на час вирішення питання щодо відкриття провадження у справі не містять.

Отже, позов не направлений на захист корпоративних прав позивача.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що між фізичними особами – сторонами у справі склалися боргові зобов`язання, які виникли на підставі розписок, за якими ОСОБА_3 винен ОСОБА_1 грошові кошти, надані ОСОБА_3 для вчинення певної дії, яку він не виконав. 

Посилання представниці відповідача на те, що відносини між сторонами стосуються належності частки у статутному капіталі товариства є безпідставними, оскільки спір стосується виконання боргових зобов`язань сторін за розписками. Вимог щодо визнання частки в статутному капіталі товариства не заявлялось.

Таким чином, з урахуванням вказаного суб`єктного складу учасників спірних правовідносин, характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами, судова колегія дійшла висновку, що спір у даній справі не є корпоративним та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2020 року по справі № 161/17945/18, провадження № 14-599цс19.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1  статті 186 ЦПК України, дійшов помилкового висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушенням норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу судді постановлено з порушенням норм процесуального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою, зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 

 Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами  ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року – скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець 

В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.