Справа № 346/5998/19 
Провадження № 22-ц/4808/1201/20 
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                        Бойчука І.В.,
суддів                        Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
секретаря                Мельник О.В.,
з участю        представника ОСОБА_1 ,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державної установи «Коломийська виправна колонія (№ 41)» до ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат за апеляційною скаргою Державної установи «Коломийська виправна колонія (№ 41)» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2020 року під головуванням судді Веселова В.М. у м. Коломия
в с т а н о в и в:
Державна установа «Коломийська виправна колонія (№ 41)» звернулася до суду першої інстанції з вищевказаним позовом. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 16 серпня 2018 року в ДУ Коломийській виправній колонії №41 ОСОБА_1  відбуває покарання у виді позбавлення волі.
За час перебування в установі він безперебійно та без обмежень користувався послугами, які надавала Коломийська виправна колонія №41, а саме: послугами теплопостачання, енергопостачання та забезпечувався, згідно встановлених норм триразовим харчуванням та матеріально-побутовими речами. В установі функціонує підприємство та виробнича майстерня, де створено умови для можливості засудженим займатись суспільно-корисною працею.
За час перебування ОСОБА_1  в установі, адміністрація намагалась задіяти останнього до праці, однак останній відмовлявся від праці.
Так, за період з часу відбуття покарання ОСОБА_1  в установі Коломийська виправна колонія понесла витрати на забезпечення відповідача житлово-побутовими послугами на загальну суму 12 351,71 грн.
Вважає, що ОСОБА_1  свідомо ухилявся від праці та не бажав займатися суспільно-корисною оплачуваною роботою чи працевлаштовуватися на підприємстві установи, однак користувався житлово-побутовими умовами, які забезпечувала установа, та повинен відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням в установі. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі – 12 351,71 грн.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2020 року відмовлено в задоволенні позову Державної установи «Коломийська виправна колонія (№ 41)» до ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає що не погоджується з ухваленим рішенням суду.
Апелянт посилаєтся на вимоги ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України де зазначено, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни.
За час перебування ОСОБА_1  в установі він безперебійно та без обмежень користувався послугами, які надавала ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)», а саме послугами теплопостачання, енергопостачання та забезпечувався згідно встановлених норм триразовим харчуванням та матеріально-побутовими речами.
За час перебування в установі відповідач не був задіяний та не виявляв бажання залучатись до праці, що підтверджено рапортами і актами про відмову.
В той же час при установі функціонує підприємство та виробнича майстерня, де створено умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Дана ситуація, порушує право позивача на відшкодування понесених витрат за надані комунально-побутові послуги.
Апелянт вважає, що доводи позивача не були враховані судом першої інстанції, а також неправильно було оцінено подані докази.
Суд першої інстанції посилався на довідку про розрахунок заборгованості за утримання засудженого та вважав, що вона не підтверджує дійсного розміру відшкодування вартості витрат на утримання засудженого в установі виконання покарань. Однак, на думку апелянта законодавством не передбачено іншого способу, який би підтверджував витрати на утримання засудженого в іншій формі ніж довідка.
Суд першої інстанції суб`єктивно віднісся до того, що відповідачу пропонувалася лише робота в їдальні. Установою пропонувалася робота, що не потребує від відповідача додаткової кваліфікації. Вимога щодо наявності санітарної книжки, про яку зазначає суд, є припущенням суду, оскільки суд не з`ясував, які саме обов`язки мав виконувати засуджений, які б вимагали наявності санітарної книжки.
Суд поставив під сумнів дійсність актів про відмову від праці, посилаючись на те, що дані акти не зареєстровані і підписані лише працівниками адміністрації колонії як зацікавленими особами. При цьому суд не звернув уваги на порядок складення матеріалів про вчинення будь-яких правопорушень засудженими. Зокрема, реєстрації підлягають лише рапорти співробітників установи про порушення режиму утримання засудженими.
Також є незрозумілим твердження суду про те, що робота яка пропонується відповідачу є безоплатною.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Микитюк Р.В. подав відзив на апеляційну скаргу. В якому заначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
В результаті розгляду справи позивач надав довідку про нарахування і утримання із заробітної плати ОСОБА_1 за період із 16 серпня 2018 року по 30 вересня 2019 року.
Судом першої інстанції було встановлено, що вказана довідка не підтверджує розрахунку розмірів відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань.
Тому наведена сума в довідці про нарахування і утримання із заробітної плати ОСОБА_1 за період із 16 серпня 2018 року по 30 вересня 2019 року ґрунтується виключно на припущеннях. ОСОБА_1 в свою чергу не укладав жодного правочину з позивачем, відповідно до якого він не брав на себе зобов`язання відшкодовувати вартість комунальних послуг в сумі, яка заявлена позивачем.
Апелянт в своїй скарзі визнає ту обставину, що надати підтвердження витрат на утримання в іншій формі, ніж довідка, взагалі неможливо, що і підтверджує законність рішення суду першої інстанції.
Однак апелянт не звернув уваги на ту обставину, що надана ним до позовної заяви довідка про розмір витрат на утримання засудженого не містить розрахунку, який би відповідав методиці передбаченій п.7 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 80 від 14 лютого 2017 року.
Тому відсутність розрахунку позбавляє суд та відповідача можливості переконатися в достовірності проведеного розрахунку по нарахування витрат на утримання засудженого.
В апеляційній скарзі жодним чином не спростовуються висновки суду першої інстанції, які надані на основі повного дослідження зібраних по справі доказів, відповідно до яких суд встановив, що позивач не пропонував відповідачу іншої роботи, як працівника їдальні, та не встановив при цьому, чи має відповідач відповідні навики і знання для такої роботи, а також доступ до такої роботи.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник Державної установи «Коломийська виправна колонія (№ 41)» - Микитин Л.Й., будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в засідання апеляційного суду не з`явився та подала апеляційному суду за кілька хвилин до початку судового засідання клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату у зв`язку з неможливістю явки через сімейні обставини. Проте, будь-яких доказів, що стверджують такі обставини, нею не надано, тому наведені представником апелянта причини неявки апеляційний суд не визнав поважними та розглядав апеляційну скаргу без участі цього представника. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідач з 16 серпня 2018 року відбуває покарання в Коломийській виправній колонії № 41. Відповідно до вимог чинного законодавства установа забезпечила відповідача матеріально-побутовими умовами, а саме послугами теплопостачання, енергопостачання та він забезпечувався, згідно встановлених норм, триразовим харчуванням та матеріально-побутовими речами. Згідно розрахунків установа витратила на утримання відповідача 12 351,71 грн.
За час перебування відповідача ОСОБА_1 в установі адміністрація намагалася задіяти останнього до праці, однак останній відмовлявся від праці, що відображено у відповідних актах, складених комісією установи від 04.02.2019, 18.03.2019, 04.04.2019, 07.05.2019, 03.06.2019, 02.07.2019, 05.08.2019, 02.09.2019, 07.10.2019 (а.с.19-36).
Відмова відповідача ОСОБА_1 від працевлаштування та суспільно корисних оплачуваних робіт, відсутність на його особовому рахунку коштів, у яких можна було б утримати дані витрати порушують законні права та інтереси колонії за відсутності можливості погашення заборгованості.
Відповідно до ст. 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправній колонії, створено необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни.
Позивач надав довідку про нарахування і утримання із заробітної плати ОСОБА_1 за період із 16 серпня 2018 року по 30 вересня 2019 року.
Судом встановлено, що така довідка не підтверджує розрахунку розмірів відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань згідно абз. 2 п. 7 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 80 від 14 лютого 2017 року.
Відповідно до п.7 Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №80 від 14 лютого 2017 року передбачено, що методика розрахунку розмірів відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань затверджується Мін`юстом. У вищевказаній довідці міститься виключно інформація про розмір комунальних послуг за місяць, однак не має інформації в який спосіб такий розмір був розрахований.
Суд встановлено, що наведена сума в довідці про нарахування і утримання із заробітної плати ОСОБА_1 за період із 16 серпня 2018 року по 30 вересня 2019 року ґрунтується виключно на припущеннях.
ОСОБА_1 не укладав жодного правочину з позивачем, відповідно до якого він брав на себе зобов`язання відшкодовувати вартість комунальних послуг в сумі, яка була заявлена позивачем.
Згідно ст. 120 Кримінально-виконавчого кодексу України, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Згідно ч.1 ст. 121 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу.
Відповідно до вимог ст. 118 ч. 1 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.
Позивач стверджував, що при установі функціонує підприємство та виробнича майстерня де створено умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.
Згідно долучених до позовної заяви актів вбачається, що позивачем пропонувалася відповідачу виключно посада робітника їдальні. Будь-якої іншої роботи відповідачу не пропонувалося, в тому числі відповідно до отриманої ним професії. Не надано позивачем підтвердження того, що відповідач може працювати на посаді робітника їдальні, в тому числі чи має пройдену санітарно-медичну комісію для цього, і має відповідні навички.
Також не надано доказів пропозиції укласти відповідний договір між позивачем та відповідачем на виконання відповідної роботи.
Акти про відмову відповідача від роботи на посаді працівника їдальні не зареєстровані у позивача, так як актам не присвоєно жодної нумерації по документообігу. Вказані акти підписані посадовими особами позивача, які заінтересовані в стягненні більшої суми з відповідача на користь позивача, що викликають сумнів в їх об`єктивності.
У відповідача жодного разу не було відібрано пояснення щодо того, чому саме він відмовлявся від роботи на посаді працівника їдальні.
Згідно п.п.6.1,6.2,6.3 Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 №396/5, засуджені, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу.
Відшкодування вартості витрат на їх утримання здійснюється відповідно до Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2017 року № 80.
Відшкодування засудженими витрат, встановлених абзацом першим пункту 6.1 цього розділу, що належить до власних надходжень виправних колоній, здійснюється після відрахування податку на доходи фізичних осіб і аліментів. Відрахування за виконавчими листами та іншими виконавчими документами здійснюється у порядку, встановленому законом.
Особам з інвалідністю першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам понад п`ятдесят п`ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно.
В матеріалах справи містяться рапорти про те, що ОСОБА_1 відмовляється від дотримання порядку, режиму, роботи по благоустрою, а також є постанова про те, що за порушення встановленого порядку відбування покарання притягувався до дисциплінарної відповідальності.
Однак, виконання робіт по благоустрою установи, а також дотримання режиму та порядку не є оплачуваною роботою і відрахувань за її виконання не здійснюється. Інших доказів, що такі роботи є оплатними, позивач суду першої чи апеляційної інстанції не надав.
Доводи апелянта про те, що судом не враховані та неправильно оцінені подані позивачем докази є необгрунтованими, оскільки судом досліджено та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам, встановлено дійсні обставини справи. Позивачем не надано даних щодо пропозиції укласти з відповідачем договір на виконання відповідної оплачуваної роботи, яка б дала можливість заробляти ним кошти, з яких можливо було б оплачувати заборгованість за надані відповідачу житлово-побутові послуги. З даних, які містяться у довідці про нарахування і утримання із заробітної плати ОСОБА_1 за період з 15.08.2018 по 30.09.2019 неможлимо встановити за які саме комунально-побутові послуги була нарахована позивачем заборгованість.
У відповідача не було відібрано пояснення щодо причин відмови ним від роботи на посаді працівника їдальні та не пропонувалося йому іншої оплачуваної роботи.
З огляду на вищенаведене, колегій суддів вважає, що доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, які приняті на основі повного дослідження зібраних доказів.
Відповідач є особою засудженою за вчинення суспільно-небезпечного діяння, перебуває в місцях позбавлення волі, відбуває покарання за вчинення ним кримінального правопорушення, тобто є обмеженим в праві на свободу, тому стягнення з нього витрат за його перебування за рішенням суду в місцях позбавлення волі є необґрунтованим. У відповідача відсутні кошти на даний час для погашення заборгованості за надані позивачем послуги з об`єктивних причин, а праця має ним здійснюватися виключно на добровільній основі, без будь-якого примусу.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державної установи «Коломийська виправна колонія (№ 41)» залишити без задоволення.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.3 ч.2 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
                                                                               В.Д. Фединяк