Дата документу 22.12.2020 Справа № 333/3149/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Справа № 22-ц/807/2666/20                                Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Є.У.№ 333/3149/19                                        Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
секретар:         Волчанова І.М., 

розглянувши у  відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», третя особа : Державний реєстратор Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьянова В.В. про скасування рішення державного реєстратора, 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 21 липня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом. Зазначала, що 09 лютого 2007 року сторони уклали кредитний договір №5251788, за умовами якого їй було надано споживчий кредит на суму 25 000 доларів США з виплатою відсотків за користування кредитом в порядку та у строки, визначені договором. Кредитні зобов`язання позичальника забезпечені іпотекою належної ОСОБА_1 квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , про що того ж дня між був укладений договір іпотеки №5251807. За умовами договору іпотеки у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки останній може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством.
19 квітня 2018 року на підставі договору іпотеки державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьяновою В.В. було прийнято рішення про передачу квартири у власність відповідача та здійснено відповідний запис про право власності за №25803388.
Посилаючись на те, що реєстраційна дія та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання іпотекодавця, є власністю позивача та її загальна площа не перевищує 140 кв.м., а також на порушення державним реєстратором п.57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки не було повідомлено позивача про вчинення реєстраційної дії відносно належного їй майна, просила суд скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40722398 від 19 квітня 2018 року про передачу спірної квартири у власність Банку.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано запис про право власності № 25803388 від 26 березня 2018 року на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк»
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при здійсненні реєстрації права власності за іпотекодержателем державний реєстратор порушив вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо переходу права власності від іпотекодавця до іпотеко держателя, а також правила п.57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки не було повідомлено позивача про вчинення реєстраційної дії відносно належного їй майна. Вимога про скасування рішення державного реєстратора задоволенню не підлягає, оскільки після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно воно вичерпує свою дію, тому належним способом захисту прав або інтересу позивача є не скасування відповідного рішення, а скасування запису про проведення державної реєстрації.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні вимог про скасування рішення державного реєстратора, порушив норми матеріального права та не врахував зміни, які були внесені до статті 26 Закону України «Про Державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На час вирішення спору законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. У зв`язку із викладенням ст.26 Закону України №1952 у новій редакції ефективним способом захисту порушеного права є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права, а не скасування відповідного запису. Просив рішення суду першої інстанції з частині визнання протиправним та скасування запису державного реєстратора скасувати та ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора від 19.04.2018 індексний номер 40722398 про передачу спірної квартири у власність Банку, у зв`язку із чим здійснено запис за № 25803388. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову АТ «ПУМБ» зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права. На думку Банку, на спірні правовідносини Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується, оскільки право іпотекодержателя на передачу йому права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечення іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Крім того, додатковою угодою №11346631 від 08.07.2011 сторони уклали додаткову угоду, якою змінила валюту зобов`язання з долару США на національну валюту.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «ПУМБ» задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено,що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає з огляду на таке.
Встановлено, що 09 лютого 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 5251788, відповідно до якого банк нада позичальнику кредит у розмірі 25 000 дол. США на споживчі цілі з виплатою 12,9 % ріних зі строком повернення до 09 лютого 2017 року (а.с.5-6). 
З метою забезпечення виконання зобов`язання 09 лютого 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 5251807, відповідно до п.1.1 якого іпотекою забезпечується виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 перед іпотекодержателем, що випливають із укладеного між ними кредитного договору №52511788 від 09 лютого 2007 року. Предметом договору є квартира, розташрвана за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за іпотекодавцем на підставі договору дарування від 26 січня 2007 року, посвідченого П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-171. За умовами п. 1.3, п. 4.7.1 договору за домовленістю сторін на момент укладення договору предмет іпотеки оцінено у сумі 185 906 грн., у разі виникнення у іпотекодержателя право звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України (а.с.7-9). 
Пунктом 4.4 іпотечного договору визначено, що у разі порушення умов кредитного договору іпотеко держатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не більш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2013 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 185 571, 80 грн., у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 147 242, 84 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 29 087, 61 грн., пеню у розмірі 4 241, 35 грн. та штраф у розмірі 5 000 грн. (а.с.48-52). 
Судові рішення боржником не виконані, борг Банку не повернуто.
19 квітня 2018 року на підставі договору іпотеки державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьяновою В.В. на підставі договору іпотеки № 5251807 від 09 лютого 2007 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_2 за ПАТ «Перший Український міжнародний банк», про що в державному реєстрі права власності 26 березня 2018 року вчинено запис за №25803388 (а.с.10-11). 
Згідно із довідок про реєстрацію місця проживання від 26 квітня 2019 року № 04-26/3-8592 та 15 травня 2019 року № 04-26/3-9458, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12, 13). 
Належних і допустимих доказів на підтвердження факту  виконання  Банком вимог п.4.4 іпотечного договору щодо письмового повідомлення позичальника про свій  намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також про виконання державним реєстратором вимог п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо повідомлення позивача про вчинення реєстраційної дії відносно належного їй майна матеріали справи не містять.
Предметом оскарження у цій справі є рішення державного реєстратора про реєстрацію за АТ «ПУМБ» права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного договору, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не дотримано процедуру позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту надіслання боржникові письмового повідомлення про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також про виконання реєстратором вимог п.61 Порядку. Крім того, оскільки іпотечне майно підпадає під ознаки, визначені пп.1 п.1 Закону № 1304-VII, на нього не може бути звернуто стягнення, у тому числі в порядку ст.37 Закону №898-IV шляхом реєстрації права власності за Іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на таке.
Розділ 4 іпотечного договору, копія якого міститься в матеріалах справи, передбачає право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання Іпотекодавцем забезпеченого цим договором основного зобов`язання та визнає відповідний порядок.
Так, відповідно до п.4.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважатиметься застереження, що міститься в п.4.7. цього Договору.
Пункт 4.7. є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя і визнається сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, що надає право Іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного Договору.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового регулювання на підставі даного Договору може здійснюватись, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. У цьому випадку право власності на предмет іпотеки переходить від Іпотекодавця до Іпотекодержателя з наступного за останнім днем строку, визначеного для виконання порушеного основного зобов`язання у вимозі про усунення порушень, яка буде надіслана Іпотекодержателем згідно з ст.35 Закону України «Про іпотеку» . При цьому, дане застереження, яке визнається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (п.4.7 іпотечного договору).
Згідно з п.4.1 іпотечного договору у разі порушення Іпотекодавцем основного зобов`язання, Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статей 1, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання – це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з частинами першої, другої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву.
Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 вказується те, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем і боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.
Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.
Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення вимоги про скасування рішення державного реєстратора були належним способом захисту права або інтересу позивача, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про н6евідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Стосовно доводів апеляційної скарги АТ «ПУМБ» колегія суддів зазначає, що вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки посилання на те, що в даному випадку не може бути застосований ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковими.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є спеціальним тимчасовим законом, мета якого захист прав позичальників за кредитними договорами, які забезпечені єдиним житлом, та не змогли виконати свої зобов`язання перед кредитною установою внаслідок економічної кризи, різкого та значного зміною курсу національної валюти - гривні по відношенню до валюти кредитного договору. Під згодою власника на відчуження житлової нерухомості, необхідно розуміти таку згоду, яку він надав вже після набуття чинності цього Закону.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), оприлюдненій у Єдиному державному реєстрі судових рішень 19 грудня 2019 року, виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справах № 127/16726/17-ц (провадження № 61-39438св18) та № 607/2754/16-ц (провадження № 61-29694св18).
На час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без його згоди іпотекодавця на його відчуження.
Судом першої було правильно встановлено, що ОСОБА_1 отримала кредит в іноземній валюті, окремої згоди на відчуження житлової нерухомості вже після набуття чинності цього Закону не давала, а тому зазначені вище доводи АТ «ПУМБ» є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Та обставина, що у 2011 році сторони уклали додаткову угоду, якою змінили валюту зобов`язання з долару США на національну валюту, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Судом встановлено, що іпотекою, на яку звернено стягнення у позасудовому порядку, забезпечено кредит в іноземній валюті. Належних і допустимих доказів про внесення змін до іпотечного договору щодо валюти кредитування матеріали справи не містять.
Аналіз вищевикладеного свідчить про те, що під час ухвалення рішення у вказаній справі, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, не врахував вищевказані зміни, внесені до ст.26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з чим на підставі статті 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з Акціонерного товариства «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1152,60 гривень.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Комунарського районного суду  м. Запоріжжя від 21 липня  2020 року у цій справізмінити. 
Скасувати рішення державного реєстратора Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьянової Вікторії Віталіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40722398 від 19.04.2018 про передачу квартири за адресою АДРЕСА_1 у власність Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк»
В іншій частині рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» ЄДРПОУ:14282829, юридична адреса:04070, м.Київ, вул.Андріївська, 4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1152,60 гривень (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні 60 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська