Ухвала    
 
11 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 524/3934/16-ц
провадження № 61-17685ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,             Зайцева А. Ю.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від        15 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від              02 вересня 2020 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
29 листопада 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.
В обґрунтування заяви посилалось на те, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 грудня 2017 року стягнуто з                  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 7 /AV7-07-08. 03 жовтня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту № 7/AV7-07-08, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та боржником.
Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Вердикт Капітал» просив задовольнити заяву. 
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2020 року заяву ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено.
Замінено первісного стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал», як сторону у виконавчому провадженні, щодо примусового виконання судових рішень у справі 
№ 524/3934/16-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2020 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 03 жовтня 2018 року ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором від 03 липня 
2008 року, вказаний договір про відступлення прав вимоги є чинним, а тому наявні підстави для заміни сторони виконавчого провадження.
26 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Автозаводського районного суду                             м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що при розгляді заяви судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми права.
У касаційній скарзі заявник також просить поновити строк на касаційне оскарження з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин. 
 
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Встановлено, що копію постанови Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року заявниця отримала 11 листопада 2020 року, після чого невідкладно оскаржила її у касаційному порядку.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. 
Суди установили, що рішенням Автозаводського районного суду                          м. Кременчука від 12 грудня 2017 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до   ОСОБА_2  та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси Кредит» заборгованість за кредитним договором № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року, а саме: заборгованість по кредиту у розмірі - 14 124,36 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року - 361 159,89 грн;  заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3 901,35 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 12 квітня 2016 року -             99 757,52 грн; пеню за прострочення сплати коштів з повернення кредиту та процентів за користування кредитом на суму 460 929,22 грн, кошти з повернення сплаченого судового збору у розмірі 13 827,68 грн. 
Відмовлено ПАТ «Банк «Фінанси Кредит» у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ПАТ «Банк «Фінанси Кредит» про розірвання кредитного договору.
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2018 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 грудня 2017 року в частині відмови у солідарному стягненні заборгованості із фінансового поручителя ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості з фінансового поручителя ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь банку заборгованість. 
Змінено рішення в частині порядку стягнення заборгованості та судового збору, стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь банку заборгованість, що була зазначена у рішенні Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 грудня 2017 року. 
В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду України від 16 травня 2019 року скаргу             ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору залишено без змін.
Суди також установили, що ПАТ «Банк «Фінанси Кредит» та заявник ТОВ «Вердикт Капітал» не зверталися до суду із заявами про видачу виконавчих листів на виконання рішень судів.
Виконавчі провадження щодо примусового виконання рішень судів стосовно боржників не відкриті. 
03 жовтня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 7/AV7-07-08, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та боржником ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 2 наданого договору, новий кредитор в день укладання цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами.
Встановлено, що до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором № 7/AV7-07-08 від 03 липня 2008 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 .
Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. 
Аналогічні приписи містяться у частині п`ятій статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, за змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження (у виконавчому листі) шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13.
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі), тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) правонаступник позбавлений процесуальної можливості вчиняти будь-які дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Частиною першою статті 18 ЦПК визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11 (провадження № 61-4475св20). 
Враховуючи вищевказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Правильність застосування судами вищевказаних норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою. 
Керуючись частинами першою, другою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від           15 червня 2020 року та постанови Полтавського апеляційного суду від               02 вересня 2020 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду                    м.  Кременчука Полтавської області від 15 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Є. В. Коротенко
 
                                                                                                  В. С. Жданова
 
                                                                                                  А. Ю. Зайцев