КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №522/545/17                                                                               Головуючий у І інстанції - Ларіонова Н.М.  
апеляційне провадження №22-ц/824/9308/2020                                     Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
07 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Суханової Є.М., Сержанюка А.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення  Подільського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору факторингу недійсним в частині,-
                              
                                                                 встановив:
Позивач звернулася до суду із позовом, в обґрунтування зазначила, що 30.03.2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11135142000, відповідно до умов якого вона отримала 18900,00 дол. США на придбання автомобіля «HONDA JAZZ», 2006 року випуску. В забезпечення  даного кредитного договору 30.03.2007 р. був укладений договір застави транспортного засобу № 75, відповідно до якого в заставу був переданий автомобіль «HONDA JAZZ», 2006 року випуску, колір сірий, тип легковий комбі, номери агрегатів: шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . 
Вказує, що 20.04.2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Договір факторингу № 05/12, відповідного до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги за кредитами, а ТОВ «Кредекс Фінанс» придбало ці права, прийняло їх та сплатило ціну продажу, передбачену договором,  у тому числі за кредитним договором № 1113514200 від 30.03.2007  року, укладеним із ОСОБА_1 . 
Просила договір факторингу визнати недійсним з тих підстав, що він укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме відповідач ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал» не повідомив її про відступлення права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та Договору застави, який був укладений між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк». А також з тих підстав, що передача прав вимоги за кредитним договором порушує її права як споживача банківських послуг, оскільки у ТОВ «Вердикт Капітал» не мав права на придбання права вимоги за кредитом до фізичної особи, що не є суб`єктом господарювання, тобто до позивача. Посилалась на те, що на момент укладення договору  про відступлення права вимоги від 20.04.2012 року існували обмеження щодо укладення договору факторингу, встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03.04.2009, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржників - фізичних осіб.
  Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин що мають значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що на момент укладення спірного договору факторингу, а саме станом на 20.04.2012 року  у разі отримання прав вимог до фізичних осіб, а не до боржників - суб`єктів господарювання, порушено вимоги пункту 1 Розпорядження № 231, щодо набуття відступлення права грошової вимоги до фізичної особи, а не до боржника - суб`єкта господарювання. (Лист Департаменту регулювання).
А також відповідач ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал» не повідомив її про відступлення права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та Договору застави, який був укладений між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк».
У відзиві ТОВ «Вердикт Капітал» посилається на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.03.2007 р. між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було  укладено договір  про надання споживчого кредиту № 11135142000, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 18 900,0 дол. США. В забезпечення  даного кредитного договору 30.03.2007 р. був укладений договір застави транспортного засобу № 75, відповідно до якого в заставу було передано транспортний засіб «HONDA JAZZ», 2006 року випуску, колір сірий, тип легковий комбі, номери агрегатів: шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .
20.04.2012 року між   ПАТ «УкрСиббанк»  та ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал»,  був укладений Договір факторингу №05/12.
У відповідності до п.2.2 цього Договору, у дату передачу, всі права (включаючи права, що виникають на підставі Договорів забезпечення) стосовно заборгованості передаються Фактору.
Пунктом 2.3. Договору факторингу № 05/12 передбачено, що за умови, що Фактор сплатив у повному обсязі ціну продажу клієнтові до або у дату передачі. Передача набуває чинності у дату передачі з моменту підписання Акту приймання-передачі, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості і стримує відповідні права вимоги за кредитами. Акт приймання-передачі підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками, у формі, викладеній в Додатку 2 до цього Договору є доказом передачі.
Як вбачається з п. 3 Акту приймання-передачі від 14.05.2012 року, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) права вимоги за кредитами ТОВ «Кредекс Фінанс» (за переліком, наведеним у частині А Додатку 1 (реєстр заборгованості боржників) до Договору, а ТОВ «Кредекс Фінанс» цим приймає такі права вимоги за кредитами. ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» підтверджують, що передача прав вимоги за кредитами, переліченими у частині А Додатку 1 (реєстр заборгованості боржників) до Договору, набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ним цього Акту приймання-передачі, як передбачено у п. 2.3 Договору.
Позивач вважає відступлення права вимоги таким, що відбулося з порушенням вимог закону, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині не повідомлення боржника про відступлення права вимоги суд виходив з того, що отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, передачу документів, які підтверджують дійсність, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст. ст. 516 - 517 ЦК України не передбачено.
Відмовляючи в задоволенні вимог з інших підстав, суд виходив з того, що умови кредитного договору, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем, не містять будь-яких застережень чи/або обмежень щодо відступлення права вимоги за кредитним договором. Крім того, норми ст. ст. 512, 516 - 517 ЦК України не передбачають укладення договору про зміни до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі. Цивільний кодекс України не пов`язує можливість визнання договору недійсним, у зв`язку з не укладенням додаткової угоди до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі.
Оскаржуваний договір відповідає вимогам встановленим ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 512 ЦК України, ст. 514 ЦК України, ст. 1077 ЦК України, ч.1 ст. 1079 ЦК України.
Зазначені норми законодавства та інші положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників.
Відповідно до п.п. «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05.1988 року), постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Однак, ні зазначеною нормою, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У п. 11 ст. 4 цього Закону встановлено, що до фінансових послуг відноситься послуги факторингу. Ст. 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено перелік видів діяльності, які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься.
Суду позивачем не надано доказів того, що укладений 20.04.2012 року договір між ПАТ «УкрСибБанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», в частині відступлення прав  вимоги за кредитним договором № 11135142000 від 30.03.2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСибБанк» та ОСОБА_1 , якимось чином порушує права та законні інтереси позивача.
При цьому судом встановлено, що ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 07.10.2016 р. було відкрито провадження у цивільній справі № 471/1012/16-ц за позовом ТОВ «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення. З позовом до ТОВ «Кредекс Фінанс» (нова назва - «Вердикт Капітал») та ПАТ «УкрСиббанк», який розглядається в даному судовому провадженні, позивач звернулась в березні 2017 р. А тому суд вважав, що позивач, оспорюючи укладений між відповідачами 20.04.2012 р. договір, діє в межах строку позовної давності. Обставини справи судом не оспорюються.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.
Обставини справи сторонами не оспорюються.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.
Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.
Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті
510 ЦК України).
Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
        Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваного правочину між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс»було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував до спірних правовідносин розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», у порушення вимог якого укладено договір факторингу, а саме щодо передачі права вимоги до боржника - фізичної особи, є безпідставними з огляду на таке.
Так, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.
Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.
Тобто, підпункт 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).
Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.
Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу від 12 квітня 2012 року при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаного договору.
Також, слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту
5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
В той же час, ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі, позивач, яка не є стороною оспорюваного нею правочину, не наводить та, відповідно, не доводить, які її права та законні інтереси порушуються оспорюваним правочином.
Крім того, відсутність письмового повідомлення про заміну кредитора відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України має інші наслідки, а не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним в зв`язку з чим апеляційна скарга і в цій частині необгрутована.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.
За таких обставин апеляційна скарга як необґрунтована підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
  Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів
                                                   П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року залишити без змін.   
 Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.
 
Суддя-доповідач                                                        В.В. Гуль
         Судді                                                                           А.С. Сержанюк
 
                                                                                   Є.М. Суханова