Справа № 444/1597/17                                Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/384/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:11

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Сеньків Х.І.
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення.
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 із зустрічним позовом, який уточнив, про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку АДРЕСА_1 , визнання за ним права власності на Ѕ частки цього житлового будинку. 
В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликався на те, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 23 квітня 2001 року, тобто, під час перебування у шлюбі. Оскільки житловий будинок та господарські споруди біля нього були побудовані ними разом за спільні кошти та спільними зусиллями , а тому є спільно нажитим майном подружжя. Вважає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З наведених підстав просив визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1 , визнавши за ним частку у спільному майні подружжя в розмірі 1/2.
Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 12.10.2019 року первісну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення залишено без розгляду.
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 18 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Визначено за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 з приналежними до нього будівлями та спорудами.
Скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 27.04.2019 року у вигляді накладення арешту на житловий будинок житлового будинку АДРЕСА_1 , що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок серії КММ № 010590 від 23.04.2001 року, виданого Львівським обласним державним комунальних бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на праві власності належить ОСОБА_3 , після набрання рішенням законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на його незаконність та необгрунтованість, вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. На думку апелянта суд першої інстанції не врахував те, що у зустрічному позові ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , однак у заяві від 11 жовтня 2019 року збільшує розмір позовних вимог, які суд першої інстанції прийняв з порушенням норм процесуального права та врахував при ухваленні оскаржуваного рішення, оскільки подання заяви про збільшення позовних вимог можливе на стадії підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Зазначає, що була позбавлена можливості надати свої заперечення, пояснення щодо заявленого зустрічного позову, а також задати позивачу за зустрічним позовом важливі питання, що стосуються предмета спору, з метою з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, висновку судової інженерно-технічної експертизи, пояснень свідків, правовстановлюючих документів на спірне майно та договорів постачання комунальних послуг. На її думку, судом не надано належної оцінки заяві про застосування наслідків спливу позовної давності та доказам, якими вона обґрунтована. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок було збудовано за час перебування сторін у шлюбі, за їх спільні кошти, відповідач за зустрічним позовом не надала доказів будівництва житлового будинку за її особисті кошти, а відтак такий є спільним сумісним майном колишнього подружжя, частки у якому кожного з них є рівними. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. Відповідно до положень вказаної статті майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Ст. 57 СК України чітко регулює, яке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 16.02.1974 року до 23.08.2005 року.
Копією свідоцтва про право власності, виданого начальником Львівського БТІ від 23.04.2001 року за реєстровим № 1293 на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 власником спірного житлового будинку в цілому є ОСОБА_3 .
Із технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 від 03.03.2017 року вбачається, що рік забудови будинку 1986.
Довідкою, виданою виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 31.07.2017 року №1464 підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що саме позивач та відповідач здійснювали будівництво спірного житлового будинку під час перебування у шлюбі, належних та допустимих доказів на спростування такого висновку суду, підтвердження будівництва спірного житлового будинку за її особисті кошти, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, відповідач за зустрічним позовом, колишня дружина ОСОБА_1 , суду не надала. 
Твердження ОСОБА_3 про те, що в даному житловому будинку немає двох різних входів не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спірного житлового будинку спільним майном подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину цього житлового будинку, оскільки предметом позову не є реальний поділ житлового будинку, і така позовна вимога судом першої інстанції не вирішувалася, і окрім цього, як вбачається із висновку №38-18 судової інженерно-технічної експертизи по цивільній справі №444/1597/17 можливі два варіанти реального поділу житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (1/2 ід.ч) з розрахунком грошової компенсації співвласнику частка якого менша за ідеальну по кожному із варіантів.
Матеріали справи не містять належних та допустимих, беззаперечних доказів на спростування тверджень ОСОБА_1 , що житловий будинок був побудований в шлюбі за спільні кошти подружжя, а також доказів на підтвердження тверджень ОСОБА_3 , що спірний житловий будинок був побудований під час перебування у шлюбі за її особисті кошти. 
За вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 набутий сторонами, колишнім подружжям за час перебування у шлюбі, за їх спільно нажиті кошти, а відтак є спільним майном подружжя.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки уточнивши позовні вимоги позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив визнати спільним майном подружжя лише 1/2 частину спірного житлового будинку, спростовуються змістом зустрічної позовної заяви, а також змістом позовних вимог, зазначених в прохальній частині зустрічної позовної заяви про визнання за ним права власності на 1/2 частину цього житлового будинку. 
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Колегія суддів, з врахуванням положень ч. 2 ст. 70 СК України, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відступу від засади рівності часток.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції з врахуванням відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно є особистою власністю ОСОБА_3 , враховуючи рівність часток подружжя у спільній сумісній власності, дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 з приналежними до нього будівлями та спорудами.
На думку колегії суддів безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, про застосування якої заявив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , мотивуючи таке клопотання тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який було розірвано 18.08.2005 року, а право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21.04.2011 року серія КММ №0105909. Крім цього, перебуваючи у відпустці, так як працювала за кордоном, ОСОБА_3 , вважаючи себе власником спірного житлового будинку, неодноразово вимагала від ОСОБА_3 звільнити житловий будинок, у якому він проживав, що свідчить про те, що ще в 2005 році йому було відомо про порушення його права на спірний житловий будинок, однак з позовом він звернувся лише 04.10.2017 року, а тому вважає, що ОСОБА_1 при зверненні із вказаним позовом до суду пропущено строки позовної давності, що є підставами для застосування судом наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав застосування наслідків спливу позовної давності і вважає безпідставними та необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давностиі з огляду на таке. 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 лише 11.07.2017 року звернулася з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком шляхом його виселення, твердження представника ОСОБА_3 про те, що вона перебуваючи у відпустці неодноразово вимагала від колишнього чоловіка звільнити житловий будинок, виселитися з нього, є голослівними, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що строк позовної давності слід рахувати від часу коли ОСОБА_1 дізнався про порушене його право, тобто, з часу подачі ОСОБА_3 позову про усунення перешкод в користування спірним житловим будинком, шляхом виселення, а не з часу розірвання шлюбу.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке є законним та обгрунтованим, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 15.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.