Постанова
Іменем України
 
07 грудня 2020року
м. Київ
справа № 607/13866/19-ц
провадження № 61-12356св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ходоровського М. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка С. В. про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 травня 2008 року між ним та ТОВ «УніКредит Банк» укладений договір про іпотечний кредит, згідно з яким банк надав йому кредит у розмірі 44 367,00 дол. США зі строком повернення до                08 травня 2028 року і сплатою 11 % річних та інших платежів, у розмірах та у порядку, передбачених кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язань, цього ж числа укладений іпотечний договір на підставі якого він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 24 квітня 2019 року державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіком С. В. здійснено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк». Вважає такі дії неправомірними, оскільки АТ «Укрсоцбанк» не є іпотекодержателем зазначеної квартири; оцінка предмета іпотеки не проводилась; він не отримував письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору; стягнення на його майно здійснено всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Посилаючись на викладене, позивач просивскасувати: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46663732 від 26 квітня 2019 року, прийняте державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіком С. В.; державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк», здійснену 24 квітня 2019 року державним реєстратором, запис про яку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 31361466.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що кватира набута іпотекодержателем внаслідок порушення іпотекодавцем умов кредитного договору, на підставі застереження, наявного в іпотечному договорі, за вартістю, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, за сплином тридцятиденного строку з моменту повідомлення іпотекодавця, який є божником, про усунення порушень. Таким чином, вимоги закону та іпотечного договору АТ «Укрсоцбанк» дотримано в повній мірі; державному реєстратору наданий належний пакет документів і реєстрація права власності на квартиру за іпотекодержателем здійснена правомірно. Суд визнав безпідставними доводи позивача про те, що АТ «Укрсоцбанк» не є іпотекодержателем квартири, оскільки відповідно до частин першої, п`ятої та сьомої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом. Іпотекодержателем виконано вимоги іпотечного договору та закону в частині направлення повідомлення ОСОБА_1 за всіма відомими адресами цінним листом з описом вкладеного з рекомендованим повідомленням про вручення на адресу. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання і не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язання за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Позивач не позбавлений права вирішувати ці питання на стадії примусового виконання, якщо воно буде здійснюватися. Крім того, застереження у договорі іпотеки і є згодою іпотекодавця на відчуження (стягнення) іпотечного майна з визначених у застереженні підстав. Такі висновки суду відповідають практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 640/17931/16-ц), 06 лютого 2019 року (справа № 711/4852/17).
 
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року заяву АТ «Альфа-Банк» про заміну сторони у справі правонаступником задоволено. Залучено до участі у справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк».
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк», здійснену державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіком С. В. за № 31361466. 
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 отримав споживчий кредит в іноземній валюті для придбання спірної квартири, площа якої становить 64 кв. м, вказана квартира використовується ним як місце постійного проживання і у його власності не має іншого нерухомого житлового майна, тому квартира не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 08 травня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у поставах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18. Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк». Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) та від 20 листопада 2019 року у справі                           № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) зазначила, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У серпні 2020 року АТ «Альфа-Банк» подано до Верховного Судукасаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що Закон не може бути застосований, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є одним із шляхів примусового стягнення предмета іпотеки, так як позивач добровільно підписала іпотечне застереження, а тому його дія не поширюється на задоволення вимог іпотекодержателя. Положення означеного Закону стосуються лише щодо порядку примусового відчуження іпотечного майна без згоди власника, проте предмет іпотеки не відчужувався (не був проданий, подарований і т. п.), а набутий іпотекодержателем у власність в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім цього, ні іпотекодержатель, ні державний реєстратор не віднесені до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення. Апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду           від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18,    від 06 лютого 2019 року у справі № 711/4852/17, від 10 квітня 2019 року у справі   № 726/1538/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 20 червня 2019 року у справі                         № 756/11439/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 372/2904/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, існує необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Відповідно до правового висновку Верховного суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/10 належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування).
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу у якому зазначено, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
13 листопада 2020 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді-доповідачу Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Встановлені судами обставини
 
08 травня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № MRTG-000000012854 згідно з яким банк надав іпотекодавцю у кредит грошові кошти у розмірі 44 367,00 дол. США із строком остаточного повернення до 08 травня       2028 року із сплатою 11 % річних. На забезпечення виконання кредитного договору, того ж дня між сторонами укладений іпотечний договір № MRTG-000000012854/S, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру          АДРЕСА_1 .
 
Статтею 9 іпотечного договору передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Відповідно до пункту 9.3.1. вказаного договору, за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись в позасудовому порядку, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець цим договором підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателя предмета іпотеки. При цьому, різниця між вартістю предмета іпотеки (визначеною на підставі експертної оцінки предмета іпотеки та/або на підставі зафіксованої в цьому договорі оцінки предмета іпотеки сторонами) та фактичною сумою заборгованості іпотекодавця перед іпотекодержателем на дату прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про придбання предмета іпотеки у власність підлягає відшкодуванню іпотекодавцю. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержаталя про придбання предмета іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмета іпотеки у власність) у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність.
 
Згідно із витягом з статуту АТ «Укрсоцбанк», погодженого Національним банком України 06 липня 2018 року, воно є правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ «УніКредит Банк».
 
04 березня 2018 року суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» виконало оцінку квартири, згідно з якою її ринкова вартість становить 98 9248,00 грн, що підтверджується копією звіту від 15 березня 2019 року № ВА 190301-004.
 
Позивач належним чином не виконував свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит у зв`язку з чим банк 05 березня 2019 року на дві відомі йому адреси: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , (зазначену в договорі про іпотечний кредит та адрес придбаної за кредитні кошти квартири) надіслав рекомендовані листи - повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, що підтверджується копією описів вкладення у цінних листах, довідкою про відправку листів списку № 94, фіскальним чеком № 02835610188701 та списком згрупованих відправлень «Укрпошта» Експрес. Згідно з повідомленням, банк вимагав у позивача сплатити борг за кредитним договором, який станом на 01 березня      2019 року складав 86 635,52 дол. США, що на цю ж дату еквівалентно                   2 326 957,74 грн.
 
Згідно з витягами з системи пошуку відправлень «Укрпошта» на її офіційному веб-сайті жодне із цих повідомлень не було вручено адресату з «інших причин» і             01 квітня 2019 року вони повернуті відправнику.
 
24 квітня 2019 року державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області виніс рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк».
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
 
Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що квартира  АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0 кв. м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором                              від 08 травня 2008 року, укладеного в іноземній валюті, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII. 
 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).
 
Твердження заявника про те, що у цій справі відсутні будь-які підстави для застосування Закону, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу         від правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду        від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження                           № 11-474апп19), про те, що на квартиру, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може примусово звернуто стягнення та відчужено на підставі дії Закону, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи щодо безумовного права іподекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки виходячи зі змісту договору іпотеки незалежно від претензій іпотекодавця, оскільки рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене лише у випадку доведеності факту повного виконання своїх зобов`язань боржником за кредитним договором, суперечать зазначеними вище вимогами закону.
 
Твердження АТ «Укрсоцбанк» про те, що є підстави для відступу від висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі       № 915/127/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, безпідставні та необґрунтовані з огляду на таке.
Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.
 
Отже, з урахуванням викладеного, відсутні підстави для відступу від правових позицій, викладених у вказаних постановах.
 
Доводи заявника про те, що відповідно до правового висновку Верховного суду      від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/10 належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування), є алогічними, з огляду на таке.
 
Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
 
Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати   від цього рішення не вбачається.
 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, скасував запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за АТ «Укрсоцбанк», здійснену державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіком С. В. за № 31361466.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
 
                                                                                                  І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                           Г. І. Усик