ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 серпня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/4972/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача  Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,        
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Новомосковського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі № 160/4972/19 (суддя І інстанції – Златін С.В.)
за позовом ОСОБА_1 до Новомосковського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними дій, протиправними та скасування постанов,
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
-          визнати протиправними дії відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12 жовтня 2016 року ВП № 52625823;
-          визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 12 жовтня 2016 року ВП № 52625823;
-          визнати протиправними дії відповідача щодо винесення постанов про відкриття виконавчого провадження від 15 березня 2019 року ВП № 58642677;
-          визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 15 березня 2019 року ВП № 58642677.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року позов задоволений частково, а саме   визнано протиправними та скасовано постанови про стягнення виконавчого збору від 12.10.2016 ВП № 52625823 та від 15.03.2019 ВП № 58642677.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
В обґрунтування скарги послався на приписи ч. 1 ст. 37 та ч. 3 ст. 40 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження" (далі – Закон № 1404-VІІІ), відповідно до яких повернення виконавчого документа стягувачу є підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
В частині відмови в позові рішення суду першої інстанції не оскаржено.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року у справі № 183/2278/15, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (позивач у справі) та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 42660,95 доларів США. (а.с. 25-28)
Постановою державного виконавця від 05.10.2016 відкрито виконавче провадження № 52625823 з приводу примусового виконання виконавчого документу – виконавчого листа № 183/2278/15 від 19.11.2015, виданого Новомосковським міськрайонним судом, та надано позивачу строк до 11.10.2016 для добровільного виконання рішення суду.
Постановою державного виконавця від 12.10.2016 у виконавчому провадженні ВП № 52625823 стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі 4266,09 доларів США. (а.с. 21)
Відповідач не надав суду доказів направлення та отримання позивачем копій зазначених вище постанов державного виконавця. 
Постановою державного виконавця від 15.03.2019 ВП № 52625823 повернуто виконавчий документ стягувачу за заявою останнього. (а.с. 18)
Постановою державного виконавця від 15.03.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 58642677 з приводу примусового виконання постанови державного виконавця від 12.10.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 4266,09 доларів США. (а.с. 19)
Зазначену постанову позивач отримала 17.04.2019, що підтверджується її підписом на копії супровідного листа. (а.с. 24)
Вважаючи постанови про стягнення виконавчого збору від 12 жовтня 2016 року та про відкриття виконавчого провадження від 15 березня 2019 року  протиправними, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору державний виконавець не вчинив дій стосовно фактичного виконання виконавчого документу у повному обсязі, а тому не вправі був ухвалювати постанову про стягнення з божника виконавчого збору у сумі 4266,09 доларів США, що дорівнює 10% суми, яка вказана у виконавчому документі.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Спір у цій справі виник у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування частини другої статті  27  та частини третьої статті  40  Закону № 1404-VIII  при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні  у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої  статті 37 цього Закону  (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
Частиною 1 статті 27 Закону № 1404, який набрав законної сили 5 жовтня 2016 року і в редакції станом на 12 жовтня 2016 року (дата винесення постанови про стягнення виконавчого збору), визначалось, що виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

У частині 2 статті 27 Закону № 1404-VIII було закріплено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Частина 2 статті 27 Закону № 1404 у зазначеній редакції була чинною до 28 серпня 2018 року.

Таким чином, виконавчий збір за Законом № 1404 у редакції станом на час прийняття оскарженої постанови стягувався лише у разі фактичного стягнення суми боргу і пропорційно обчислювався саме від суми, що фактично стягнута.

Як зазначалось вище, апелянт в обґрунтування своїх доводів посилається на приписи ч. 1 ст. 37 та ч. 3 ст. 40 Закону України від 02.06.2016 № 1404, вважаючи їх спеціальними по відношенню до загальних правил стягнення виконавчого збору.

Дійсно, відповідно до положень частини 3 статті 40 Закону № 1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Отже, за приписами Закону № 1404 після повернення виконавчого документа з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404, що мало місце у спірних відносинах, виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору на суму стягнутих коштів і лише після цього відкриває виконавче провадження.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, за нормами Закону № 1404 в редакції станом на 12 жовтня 2016 року виконавець не міг стягувати виконавчий збір за відсутності факту стягнення хоча б якоїсь частини суми боргу за виконавчим документом.

При цьому, приписи ч. 3 ст. 40 Закону № 1404 є не спеціальними відносно ч. 2 ст. 27 Закону № 1404, а процедурними, тобто такими, що впорядковують порядок і строки винесення постанови про стягнення виконавчого збору у випадку повернення виконавчого документа чи закінчення виконавчого провадження, проте ці приписи не встановлюють якісь інші правила обчислення виконавчого збору, ніж ті, що визначені у ч. 2 ст. 27 цього Закону, тобто 10 відсотків від фактично стягнутої суми боргу.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. 

Оскільки державний виконавець станом на 12 жовтня 2016 року не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника коштів на користь стягувача у виконавчому провадженні № 52625823 та відповідно не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі № 183/2278/15, виданому Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам  статті 27 Закону № 1404-VIII.

Аналогічні висновки щодо застосування частини другої статті  27  у взаємозв`язку з частиною третьою статті  40  Закону № 1404-VIII викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 12 жовтня 2016 року про стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52625823.

У зв`язку із скасуванням постанови про стягнення виконавчого збору суд першої інстанції також дійшов правильного висновку і щодо визнання протиправною та скасування постанови від 15 березня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58642677, оскільки перша була підставою для винесення останньої.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишає без задоволення, а рішення суду – без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 243, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд    
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Новомосковського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі № 160/4972/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 20 серпня 2020 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня отримання її копії.
   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                            суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                            суддя                                                            І.В. Юрко