Номер провадження: 22-ц/813/2575/20 
Номер справи місцевого суду: 520/2139/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І., повний текст судового рішення складений 05 лютого 2019 року, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А., третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А. 02.09.2016 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №31214458 від 02.09.2016 року.
В обґрунтуваннясвого позову ОСОБА_1 зазначила, що при укладанні і оформленні договору купівлі-продажу іпотеко держателем ОСОБА_2 і приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою Н.А. не були дотримані вимоги ст.ст.35,38 ЗУ «Про іпотеку», що позбавило її повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки і таким чином набути переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя.
07 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення, посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики не виконала. ОСОБА_1 була направлена заява – вимога про усунення порушень від 24.06.2016 року, в якій викладено попередження, що у разі непогашення заборгованості в сумі 521946 грн. у 30-денний строк, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки. Вказану заяву-вимогу ОСОБА_1 отримала, але будь-яких дій щодо погашення заборгованості не вчинила і не робила заяв щодо наміру купити предмет іпотеки.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Н.А., третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень залишений без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення задоволений. Виселені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Вселений ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 .
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи,а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 порушив процедуру реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, не повернувши іпотекодавцю решту виручки від продажу спірної квартири, на що не звернув уваги суд першої інстанції.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що доводи викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки він на законних підставах скористався своїм правом, як іпотекодержатель на здійснення продажу предмета іпотеки.
Під час розгляду справи ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про відмову від зустрічного позову, в якій заявник просив закрити провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року прийнята відмова ОСОБА_3 від зустрічного позову до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року в частині зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення визнано нечинним.
Закрито провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4  перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 26.02.2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичив, а ОСОБА_1 отримала в борг на строк до 26.03.2016 року грошові кошти в сумі 487800 грн., що на той час дорівнювало 18000 дол. США. Договір сторони оформили в письмовій формі і посвідчили у нотаріуса (а.с.10.12 т.1).
В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , що належала іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2010 року, який був нотаріально посвідчений.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики не виконала – грошові кошти не повернула ОСОБА_2 24.06.2016 року приватний нотаріус ОМНО Іллічова Н.А. направила ОСОБА_1 заяву-вимогу про усунення порушень ОСОБА_2 . В заяві зазначено стислий зміст порушених зобов`язань, викладена вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Протягом встановленого строку ОСОБА_1 не виконала вимогу іпотекодержателя.
Залишаючи позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без задоволення, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до умов договору іпотеки, укладеного 26.02.2016 року між сторонами, Іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмету іпотеки. В п.3.2 Договору іпотеки зазначено, що іпотедержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу У Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.
Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку» прописані в п.4 договору іпотеки. Так, згідно з положеннями п.4.1 договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір.
02.09.2016 року ОСОБА_2 (іпотекодержатель) уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_3 за ціною, визначеною у звіті про оцінку майна – 529349,48 грн.
Висновки суду про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу, укладеного 02.09.2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є вірними.
Відповідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно з п.4.8 договору іпотеки від 26.02.2016 року, після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець зобов`язаний звільнити предмет іпотеки, а також забезпечити звільнення предмету іпотеки особами, які користувалися ним за згодою іпотекодавця.
16.05.2017 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 отримала письмову вимогу 08.06.2017 року (т.1 а.с. 174-175).
Судом встановлено, що в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що влітку 2016 року до квартири прийшов ОСОБА_2 з колекторами і вимагав повернути борг та попереджав про продаж квартири у разі невиконання умов договору позики, а з наданих пояснень ОСОБА_3 зазначив, що висловив пропозицію ОСОБА_1 продати спірну квартиру за суму, що є еквівалентною 25 000 дол. США, проте ОСОБА_1 послалась на відсутність у неї таких грошових коштів та відмовилась.
На підставі з`ясованих обставин справи, наданих доказів, суд у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення, оскільки підставою для посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу 02.09.2016 року було повідомлення про вручення ОСОБА_1 поштового відправлення заяви-вимоги, а також лист-відповідь керівника поштамту-ЦПЗ№1 про вручення ОСОБА_1 рекомендованого листа 18.07.2016 року (а.с.69-70 т.2).
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 порушив процедуру реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, не повернувши іпотекодавцю решту виручки від продажу спірної квартири, на що не звернув уваги суд першої інстанціїє безпідставними занедоведеністю заявлених позивачкою вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 26 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда