ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 817/42/17
адміністративне провадження № К/9901/21639/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Желєзного І.В.
суддів: Бевзенка В.М., Рибачука А.І.
розглянув у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області
на постанову Рівненського окружного адміністративного суду у складі головуючого судді Жуковської Л.   А. від 13.02.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Мацького Є.   М., суддів: Капустинського М.   М., Шидловського В.   Б. від 17.05.2017 
у справі №817/42/17
за позовом Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області
до Відділу освіти Дубенської районної державної адміністрації
про визнання протиправним та скасування наказу
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У січні 2016 року Смизька селищна рада Дубенського району Рівненської області (далі також - Смизька селищна рада, позивач) звернулася до суду з позовом до Відділу освіти Дубенської районної державної адміністрації (далі також - відповідач), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ «Про передачу шкільних автобусів» від 30.12.2016 №280.
2. Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2017, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017, у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
3. 08.06.2017 позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
4. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.07.2017 відкрито касаційне провадження у справі.
5. 20.07.2017 відповідач подав до Вищого адміністративного суду України заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
6. У подальшому справу передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»).
7. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2020 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І.   В., суддів Бевзенка В.   М., Рибачука А.   І.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відділом освіти Дубенскої районної державної адміністрації прийнято наказ від 07.09.2012 №169 «Про закріплення шкільних автобусів за навчальними закладами», яким за Тур`янською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів закріплено автобус «I-VAN A07А1» НОМЕР_1 , придбаний за програмою «Шкільний автобус».
9. Згідно з рішенням Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області від 22.04.2016 №72 «Про добровільне об`єднання територіальних громад» територіальні громади сіл Берег, Комарівка, Миньківці, Онишківці, Сапанівчик, Тур`я Берегівської сільської ради, сіл Шепетин, Мартинівка, Буща, Студянка, Стара Миколаївка, Нова Миколаївка, Голуби Шепетинської сільської ради вирішили об`єднатися у Смизьку територіальну громаду з центром у смт. Смига; припинено повноваження Смизької селищної ради, Смизького селищного голови з моменту набуття повноважень новообраними органами місцевого самоврядування, селищним головою територіальної громади, утвореної внаслідок добровільного об`єднання, правонаступником активів і пасивів (зобов`язань) Смизької селищної ради визначено Смизьку селищну раду, утворену внаслідок добровільного об`єднання.
10. Рішенням Дубенської районної ради Рівненської області від 16.12.2016 №300 «Про передачу з спільної власності територіальних громад селища, сіл Дубенського району (районної комунальної власності) у комунальну власність територіальної громади Смизької селищної ради закладів освіти» вирішено передати з спільної власності територіальних громад селища, сіл Дубенського району (районної комунальної власності) у комунальну власність територіальної громади Смизької селищної ради заклади освіти, серед яких, Смизька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів, та передати нематеріальні активи і оборотні засоби, що належать закладам освіти та перебувають на балансі відділу освіти Дубенскої районної державної адміністрації.
11. Відділом освіти Дубенскої районної державної адміністрації прийнято наказ від 30.12.2016 №280 «Про передачу шкільних автобусів», яким з урахуванням змін, внесених наказом відділу освіти Дубенської райдержадміністрації від 31.12.2016 №283 «Про внесення змін до наказу №280 від 30.12.2016 «Про передачу шкільних автобусів», закріплено за Вербською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дубенської районної ради шкільний автобус «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 . 
12. В технічному паспорті на вказаний вище шкільний автобус власником зазначено Відділ освіти Дубенської районної державної адміністрації.
ІІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
13. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 2012 року на балансі Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів перебував шкільний автобус «I-VAN A07А1» НОМЕР_1 . З переходом Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів у підпорядкування територіальної громади Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області у комунальну власність останньої перейшов також вказаний автобус. Оспорюваним наказом відповідач, фактично, протиправно позбавив позивача права розпоряджатися власним майном. Попри те, що у позовній заяві зазначено позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 30.12.2016 №280 «Про передачу шкільних автобусів», вимоги позивача зводяться до оскарження даного наказу в частині передачі з балансу Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на баланс Вербської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів автобуса «I-VAN A07А1» НОМЕР_1 .
14. Представник відповідача, заперечуючи щодо задоволення позову, посилався на те, що внаслідок формування об`єднаних територіальних громад з метою раціонального і ефективного розподілу шкільних автобусів прийнято оспорюваний наказ від 30.12.2016 №280 «Про передачу шкільних автобусів», яким з урахуванням змін, внесених наказом від 31.12.2016 №283, закріплено шкільний автобус «I-VAN A07А1» НОМЕР_1 , придбаний за кошти державного бюджету, за Вербською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів. Зазначений автобус не є комунальною власністю територіальної громади, а був придбаним у межах програми «Шкільний автобус»; протягом усього часу користування ним його поточний ремонт та обслуговування здійснювалися відповідачем за рахунок коштів державного бюджету. Наявна необхідність вилучення з користування позивача шкільного автобуса «I-VAN A07А1» НОМЕР_1 та передачі його у користування Вербської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, оскільки Тур`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів вийшла з підпорядкування відповідача.
ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
15. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що шкільний автобус «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 придбаний за кошти державного бюджету на 2012 рік на виконання програми «Шкільний автобус» та зареєстрований за відділом освіти Дубенскої районної державної адміністрації з видачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . Твердження позивача щодо того, що зазначений автобус перебував на балансі Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та перебуває у комунальній власності Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області не відповідають дійсності. 
16. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що відділ освіти Дубенскої районної державної адміністрації як власник шкільного автобуса «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 вправі реалізовувати свої права на вказаний автобус на власний розсуд.
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ НА НЕЇ
17. Позивач у касаційній скарзі не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій порушено норми пункту 102 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про загальноосвітній навчальний заклад» від 27.08.2010 №778, статті 37 Господарського кодексу України та підпункт б пункту 4, пункт 15 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731. Автобус «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 перебував у Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на праві оперативного управління та не міг бути вилучений у неї. Судами попередніх інстанцій не враховано, що власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за іншою особою, має право вилучати у цієї особи лише надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується не за призначенням. Також судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідач не виконав Рішення Дубенської районної ради Рівненської області №300. 
18. Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права з урахуванням усіх обставин справи, а касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність права власності на автобус «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 у Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів або ж Смизької селищної ради. Зазначений автобус був наданий відповідачем Тур`янській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів виключно у користування, а не в оперативне управління, як це зазначено у касаційній скарзі. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували витрати Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на його утримання. Приймаючи оспорюваний наказ, відповідач реалізував своє право власності.
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
19. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.
20. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
21. Відповідно до статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
22. Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень) визначено, що справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
23. За правилами статті 17 КАС України у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
24. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень).
25. Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
26. Наведене узгоджується й з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
27. Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
28. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
29. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
30. Не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
31. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за позовом суб`єкта владних повноважень, якщо право на таке звернення надане йому законом, і предметом такого позову є перевірка законності актів органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади.
32. Водночас при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого суб`єкт публічного права звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі суб`єкта владних повноважень.
33. При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.
34. У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку із прийняттям наказу від 30.12.2016 №280 «Про передачу шкільних автобусів», яким з урахуванням змін, внесених наказом відділу освіти Дубенської райдержадміністрації від 31.12.2016 №283 «Про внесення змін до наказу №280 від 30.12.2016 «Про передачу шкільних автобусів», шкільний автобус «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 , який був закріплений за за Тур`янською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів, закріплено за Вербською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Дубенської районної ради.
35. Водночас, як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається зі змісту касаційної скарги, на думку позивача автобус «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 перебував у Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на праві оперативного управління та не міг бути вилучений у неї. У зв`язку із переходом Тур`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів у підпорядкування територіальної громади Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області, вказаний автобус перейшов у комунальну власність останньої. Також позивач посилається на те, що відповідач протиправно не виконує рішення Дубенської районної ради Рівненської області від 16.12.2016 №300 «Про передачу з спільної власності територіальних громад селища, сіл Дубенського району (районної комунальної власності) у комунальну власність територіальної громади Смизької селищної ради закладів освіти», відповідно до якого вирішено передати зі спільної власності територіальних громад селища, сіл Дубенського району (районної комунальної власності) у комунальну власність територіальної громади Смизької селищної ради заклади освіти, серед яких, Смизька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів, та передати нематеріальні активи і оборотні засоби, що належать закладам освіти та перебувають на балансі Відділу освіти Дубенської районної державної адміністрації.
36. З огляду на наведене, у справі, що розглядається, оскаржується рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого у іншого суб`єкта виникло право користуваня (як стверджує відповідач) автобусом «I-VAN А07А1» № НОМЕР_1 .
37. Таким чином, позовні вимоги у справі заявлено з метою поновлення порушеного цивільного (майнового) права, а спір у цій справі має приватноправовий характер, що унеможливлює її розгляд у порядку адміністративного судочинства. Спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на майно, тобто права цивільного.
38. Відповідно до частини першої статті 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
39. Згідно із частиною другою статті 20 Господарського кодексу України (у вказаній редакції) кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.
40. Згідно із частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (у чинній редакції) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
41. Статтею 2 Господарського кодексу України (у чинній редакції) визначено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
42. З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства.
43. Відповідно до частин першої та третьої статті 354 КАС України (тут і далі також - у чинній редакції) суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
44. У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
45. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
46. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
47. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
48. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom»), заява №   4451/70, пункт 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria»), заява №   36760/06, пункт 230).
49. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
50. Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі («Dobbertin v. France» №   13089/87).
51. Суд також враховує позицію ЄСПЛ, висловлену в справі «Омельченко проти України» (заява № 45965/08) про визнання заяви, яка стосувалася розмежування юрисдикцій між адміністративним та цивільними судами, неприйнятною у зв`язку з відсутністю порушення права заявника на доступ до суду; Суд нагадав, що згідно з його прецедентною практикою, пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює «право на суд», в якому право на доступ до суду (тобто право на звернення до національних судів) становить лише один з його аспектів; для того щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (Bellet v. France, заява № 23805/94, пункт 36, «Церква села Сосулівка проти України», заява № 37878/02, пункт 50); Суд зазначає, що заявники мали можливість порушити провадження в національних судах, а суди ухвалити рішення, виходячи із суті їхніх позовів, незважаючи на початкову затримку, викликану питаннями щодо відповідної юрисдикції.
52. Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню, а провадження у справі - закриттю, оскільки спір у цій справі має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 355, 356, 359, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області задовольнити частково.
2. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13.02.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017 скасувати.
3. Провадження у справі за позовом Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області до Відділу освіти Дубенської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу «Про передачу шкільних автобусів» від 30.12.2016 №280  - закрити.
4. Роз`яснити, що спір може бути розглянуто за правилами господарського судочинства, а тому позивач має право звернутися протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     І.В. Желєзний   
Судді                                                                                             В.М.   Бевзенко
                                                                                                    А.І.   Рибачук