Справа № 127/1769/20                                                
Провадження № 22-ц/801/1789/2020
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України
03 листопада 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Маліцької Ірини Олексіївни 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року, ухвалене суддею Ан О.В., повний текст якого складено 31 липня 2020 року
в справі № 127/1769/20
за позовом ОСОБА_2 (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
про стягнення аліментів на утримання матері, - 
встановив:
ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері, в обґрунтування якого посилалась на те, що є матір`ю відповідача, з моменту народження якого займалась його вихованням та розвитком. На теперішній час розмір її доходу є недостатнім, оскільки отримує мінімальну пенсію 1654 грн, а тому потребує матеріальної допомоги свого сина. Вважає, що відповідач має змогу сплачувати на її користь аліменти у розмірі 2500 грн щомісячно.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі п`ятсот гривень щомісячно, починаючи від 24.01.2020 та довічно, а також вирішено питання про стягнення 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. судового збору в дохід держави.
Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Маліцьку І.О., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що хоч позивач і є особою пенсійного віку, але вона отримує субсидії для оплати житлово- комунальних послуг, а також має дохід від здачі в оренду нерухомого майна, що знаходиться у Російській Федерації. 
Крім того, суд не прийняв до уваги і не дав оцінку рішенню Вінницького міського суду від 06.10.2015 про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Зазначеним рішенням спростовуються посилання позивача на опіку та піклування про сина, оскільки ним мати позбавила свого єдиного сина місця проживання.
Суд не врахував, що на його утриманні знаходяться двоє дітей: неповнолітній син, 2009 року народження, та повнолітній пасинок, 1994 року народження, а також і те, що він сам потребує періодичного лікування.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року встановлено в розмірі 2120 грн. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, що в даній справі становить 3000 грн, і є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що матір`ю відповідача ОСОБА_1 є позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є непрацездатною особою, оскільки досягнула пенсійного віку.
В рахунок відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива за період з жовтня 2019 по квітень 2020 року позивачеві ОСОБА_2 у готівковій формі виплачено субсидію у розмірі 12 108,23 грн.
Крім того, як встановлено судом і не заперечувалось сторонами, ОСОБА_2 на праві власності належить квартира у м. Іркутськ, яка до 10.03.2020 здавалась в оренду. Заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг свідчить про проживання у ній людей. 
За період з серпня 2019 по січень 2020 включно відповідач ОСОБА_1 отримав дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 49083,76 грн.
Відповідно до медичних довідок вбачається, що відповідач ОСОБА_1 потребує періодичного медичного обстеження та лікування.
Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив із того, що позивач є пенсіонером, непрацездатним, а тому потребує матеріальної допомоги, яку відповідач добровільно не надає, хоча є працездатним, працевлаштованим, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання матері. При цьому, врахувавши матеріальний стан сторін, суд вважав необхідним і достатнім розміром аліментів 500 грн щомісячно.
Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі N 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. 
Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що вона є непрацездатною особою, отримує пенсію за віком, розміру якої не вистачає їй, щоб утримувати себе, зокрема, для оплати комунальних послуг, для придбання продуктів харчування, ліків, а тому, зважаючи на скрутне матеріальне становище, вона потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати її повнолітній син.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (статті 202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).
Відповідно до ч. 1 статті 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, лише в тому разі якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Вони також звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Ухилення від виконання батьківських обов`язків обов`язково означає умисне діяння (дію або бездіяльність), у результаті якого обов`язки по утриманню та/або вихованню виконуються неякісно, не в повному обсязі або не виконуються взагалі.
Зазначені вище обставини мають підтверджуватися належними та допустимими доказами і бути всебічно оцінені судом під час розгляду справи.
Такими доказами, зокрема, можуть бути судове рішення у кримінальному провадженні за статтею 164 КК України або документи, які стали підставою для призначення дитині тимчасової державної допомоги, відповідно до положень Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22 лютого 2006 року № 189. Наявність факту ухилення також може бути підтверджена рішенням суду про стягнення заборгованості за аліментами або довідкою органу ДВС про наявність такої заборгованості.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі N 466/8913/16-ц, провадження N 61-39422св18.
Як встановлено з матеріалів справи, підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України для звільнення відповідача від обов`язку утримувати свою непрацездатну мати не встановлено. Відповідачем не надано доказів про ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо нього, а посилання на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.10.2015, яким вирішено визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою не стосуються предмета доказування і не свідчать на невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо нього.
З цих підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.
Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню на утримання матері, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідач є здоровою працездатною людиною, працевлаштований та має постійний дохід у вигляді заробітної плати, він не здійснює утримання інших осіб, які за законом мають на це право.
Доданий відповідачем у якості доказу отримання позивачем доходу від здачі в оренду квартири договір найму житлового приміщення та акт прийому-передачі квартири вірно не були прийняті судом першої інстанції, оскільки не містять підписів сторін.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
За частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України).
За таких обставин, з урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Маліцької Ірини Олексіївни залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 липня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                        І.М. Стадник 
       
Судді                                                                Ю.Б. Войтко
       
                                                               І.В. Міхасішин