ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8383/20 Справа № 208/265/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Каратаєвої Л.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                        ОСОБА_1 ,

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, пені, інфляції та 3-х відсотків річних,- 
ВСТАНОВИЛА: 

У січні 2016 року  ОСОБА_2  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, пені, інфляції та 3-х відсотків річних (т. 1 а.с. 1-2), яку в подальшому уточнила (т. 1 а.с. 18-20).
В обгрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.12.2006 року, до державної виконавчої служби було направлено виконавчий лист №2-2728-2006 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей, у твердій грошовій сумі в розмірі 268 гривень щомісячно, до повноліття дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог заявляла, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини та від належного виконання рішення суду, сплачує аліменти несвоєчасно та не в повному обсязі, таким чином на час звернення у відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів за період з жовтня 2006 року по лютий 2014 року в сумі 23 733 (двадцять три тисячі сімсот тридцять три) 03 копійки. У зв`язку з чим вона зробила розрахунок неустойки (пені) за несвоєчасну виплату аліментів, розмір якої складає 429 211 (сорок дев`ять тисяч двісті одинадцять) гривень 43 копійки, яку вона просить стягнути з відповідача, а також просить суд стягнути з відповідача заборгованість по аліментам яка утворилась за період жовтня 2006 року по лютий 2014 року в сумі 23 733 (двадцять три тисячі сімсот тридцять три) 03 копійки, та витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 гривень.
Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року заявлені позовні вимоги  ОСОБА_2  задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів в сумі 22 023 (двадцять дві тисячі двадцять три) гривні 92 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 429 211 (чотириста двадцять дев`ять тисяч двісті одинадцять) гривень 43 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в оплату судового збору: 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 копійок (т. 1 а.с. 69-70).
У жовтні 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 136-139).
Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 грудня 2019 року вищевказану заяву задоволено, а заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 193, 196-198).
У січні 2020 року  ОСОБА_2  звернулась до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог (т. 1 а.с. 220-231). 
В обгрунтування позовних вимог з урахуванням їх збільшення посилалась на те, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.10.2012 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , у розмірі твердої грошової суми 1 000 гривень. Рішенням колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2012 року, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.10.2012 року змінено частково в частині стягнення розміру аліментів з 1 000 гривень до 500 гривень. Сума заборгованості підтверджується розрахунком проведеним Заводським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції в Дніпропетровській області у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем ОСОБА_2 станом на 23.06.2016 року існує заборгованість по несплаті аліментів у розмірі 22 023 гривні 92 копійки. Щодо заявлених вимог, позивач посилається на п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р., неустойка (пеня) сплачується за весь час прострочення сплати аліментів. Пеня за прострочення сплати аліментів починає нараховуватись з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість.
З урахуванням збільшення розміру позовних вимог просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по сплаті аліментів у сумі 22 023,92 грн., неустойку (пеню) за період з жовтня 2006 року по литий 2014 року в розмірі 429 211,43 грн., компенсацію за несвоєчасно сплачені аліменти з урахуванням індексу інфляції за період з 01 листопада 2006 року по 31 травня 2019 року (включно) у сумі 29 988,96 грн., компенсацію з урахуванням 3% річних на суму несвоєчасно оплачених аліментів за період з 01 листопада 2006 року по 31 травня 2019 року (включно) у сумі 7 607,01 грн. та судові витрати. 
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : 
- 22 023 (двадцять дві тисячі двадцять три) гривні 92 копійки, в рахунок заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-2728 виданим 14.12.2006 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (виконавче провадження № 15106284);
- 29 988 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) гривень 96 копійок, індексацію несвоєчасно сплачених аліментів, з урахуванням індексу інфляції за період з 01 листопада 2006 року по 31 травня 2019 року включно;
- 7 607 (сім тисяч шістсот сім) гривень 01 копійку, 3 % річних від несвоєчасно сплачених аліментів за період з 01 листопада 2006 року по 31 травня 2019 року включно;
Всього на загальну суму: 59 619 (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 89 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 :
- 1 500 (одну тисячу п`ятсот) гривень – у відшкодування понесених витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави:
- 1 653 (одну тисячу шістсот п`ятдесят три) гривні 60 копійок – в оплату судового збору.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (т. 2 а.с. 59-60, 68-75).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків викладених в рішенні суду фактичним обставинам справи та порушенням норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду скасувати в частині стягнення заборгованості, інфляційних витрат та 3% річних та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у вказаній частині відмовити у задоволенні в повному обсязі та вирішити питання про поворот виконання рішення суду (т. 2 а.с. 79-85).
ОСОБА_2 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 119-125).
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, заявник рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог простягнення неустойки не оскаржує, томк колегія суддів у вказаній частині рішення суду не перевіряє.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.12.2006 року за позовом ОСОБА_2 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 268 гривень, щомісячно, та не сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 268 гривень, щомісячно, до повноліття дітей, та видано виконавчий лист № 2-2728-2006 від 14.12.2006 року (т. 1 а.с. 13).
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.10.2012 року (справа № 415/4484/12, № провадження 2/415/3020/12), за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа- ОСОБА_3 - про стягнення аліментів на доньку, яка продовжує навчання, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на час навчання до 11 травня 2014 р., щомісяця з 30 травня 2012 р. до 11 травня 2014 у розмірі 1000 грв. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Рішенням Апеляційного Суду Дніпропетровської області від 19.12.2012 року, за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.10.2012 року змінено, в частині визначення розміру стягнутих аліментів, з розміру 1000 гривень до 500 гривень (т. 1 а.с. 22).
Постановою державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Барна О.О. від 23.06.2016 року виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом № 2-2728 від 14.12.2006 року закрито (т. 1 а.с. 65).
Згідно до розрахунку суми заборгованості на час закриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 22023 гривні 92 копійки, яка виникла за період з 2006 року по 2014 рік (т. 1 а.с. 65, т. 1 а.с. 144).
За період з 2013 року підтверджено офіційне працевлаштування відповідача ОСОБА_1 на КП КМР «Трамвай» та проведення стягнення суми аліментів з нарахованої та виплаченої заробітної плати за вказаний період на загальну суму 8112 гривень 08 копійок (т. 1 а.с. 147).
Відповідач ОСОБА_1 підтвердив факти захворювання та проходження медичного лікування, а саме:
- наявність інвалідності, група ІІІ, з 07.05.2007 року (т. 1 а.с. 148);
- факт травмування в період серпня 2006 року, та проходження лікування (т. 1 а.с. 149);
- факт лікування в період квітня 2009 року, з підстав отриманої травми у 2006 році (т. 1 а.с. 150);
- витрати на придбання ліків та медичних препаратів (т. 1 а.с. 151- 158).
Обгрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що медичні документи заявлені відповідачем, наявність ІІІ групи інвалідності, не позбавляє працездатності відповідача, не надає підстав для звільнення його від сплати заявленої заборгованості, внаслідок не підтвердження тяжкості хвороби, та не можливості отримання доходу, з врахуванням розміру аліментів що підлягало до стягненню, в розмірі 268 гривень на місяць на одну дитини, та загальною сумою 536 гривень на двох дітей. Доказів які б спростували право дітей на утримання в зазначений період, або покращення їх матеріального забезпечення, покращення матеріального стану позивача – матері дітей яка з врахуванням наявності факту несплати аліментних зобов`язань з боку відповідача, повинна була самостійно вживати заходи для належного забезпечення спільних дітей, суду не надано та не підтверджено, а тому підстав для застосування ст. 197 СК України не встановлено. Відповідно до ч. 4 ст. 194 СК заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. Враховуючи вказане суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення розміру заборгованості зі сплати аліментів, які виникли на час закриття виконавчого провадження у розмірі 22023 гривні 92 копійки, яка виникла за період з 2006 року по 2014 рік (т. 1 а.с. 65, т. 1 а.с. 144), є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог в частині нарахування компенсації за несвоєчасно сплачені аліменти, як індексу інфляції за період з 01 листопада 2006 року по 31 травня 2019 року (включно) у сумі 29988,96 грн., підтверджену розрахунком (т. 1 а.с. 221-225), та 3% річних на суму несвоєчасно оплачених аліментів за період з 01 листопада 2006 року по 31 травня 2019 року (включно) у сумі 7607,01 грн., суд виходив з того, що виходячи з приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач має право на сплату боржником – ОСОБА_1 суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментам.
Частинами 3, 4 ст. 194 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.
Згідно ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.
У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Таким чином, суд вирішує питання стягнення заборгованості за аліментами лише в разі спору про її розмір, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц.
Аналіз матеріалів справи, змісту оскаржуваного рішення та апеляційної скарги свідчить, що відповідач не заперечує розмір заборгованості за аліментами, який визначений державним виконавцем.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність спору між сторонами щодо розміру заборгованості за аліментами, визначеної державним виконавцем, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за аліментами в розмірі 22 023,92 грн., так як при відсутності спору щодо розміру заборгованості за аліментами, така заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних.
Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов`язання.
Правовідносини сторін даній справі регулюються нормами Сімейного кодексу України, до яких положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються.
Сімейний кодекс України, який є спеціальним законом, чітко встановив відповідальність за несплату аліментів у вигляді пені.
Зокрема, ст. 196 СК України визначено, що в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Обов`язок платника аліментів щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних визначений у ч. 4 ст. 196 СК України лише за прострочення сплати додаткових витрат на дитину з вини платника. У відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей, а не прострочка сплати додаткових витрат на дітей.
Підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України немає, так як відповідальність за прострочення сплати аліментів встановлена спеціальним законом Сімейним кодексом України (ст. 196).
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати аліментів стягнутих за рішенням суду, не грунтуються на вимогах матеріального права, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у зв`язку з їх необгрунтованістю.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не є належним позивачем, оскільки діти досягли повноліття, колегія суддів не бере до уваги врахочуючи наступне.
Згідно із статтею 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.
Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.
Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, висловленими постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).
Щодо заяви ОСОБА_1 про поворот виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 444 ЦПК України, питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.
Частинами 1, 9 ст. 444 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 3-рп/2011 поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.
Таким чином, поворот виконання рішення суду є способом захисту майнових прав сторони, який не може бути застосований у справах, де предметом спору є немайнові права.
Аналізуючи наведені норми закону, можна дійти висновку, що поворот виконання рішення можливий за наявності таких умов: позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; виконане рішення було скасовано вищестоящим судом повністю чи змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011 інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Враховуючи позицію Конституційного Суду України щодо тлумачення норми ст. 444 ЦПК України, яка регулює питання застосування інституту повороту виконання рішення, поворот виконання рішення - це повернення сторін виконавчого провадження в первісне становище у зв`язку із скасуванням виконаного рішення суду з метою поновлення їхніх прав.
Таким чином, поворот виконання рішення можливий за будь-якими справами, але за наявності таких умов: 1) щоб позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; 2) щоб виконане рішення було скасовано вищестоящим судом повністю чи змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі. В усіх інших випадках розгляд питань про повернення стягненого в порядку цивільного судочинства відбуватися не може.
За змістом наведеного, поворот виконання скасованого рішення суду допускається у разі його фактичного виконання, а поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасоване судове рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про поворот виконання рішення суду задоволенню не підлягає, оскільки заявником не надано будь-яких доказів того, що оскаржуване рішення суду перебуває на стадії виконання та в рамках виконання вказаного рішення з нього було стягнуто кошти щодо погашення стягнутої з нього рішенням суду суми, які підлягають поверненню.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального та процесуального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню апеляційний суд наводить розрахунок нового розподілу судових витрат.
Відповідлно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір” від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.
Враховуючи вищевказані норми процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі, судові витрати на правничу допомогу покласти на позивача. 

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити в повному обсязі. 
Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року – скасувати. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, інфляції та 3-х відсотків річних — відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко 

                                                                       Л.О. Каратаєва