Головуючий у І інстанції Ул`яновська О.В.
Провадження №22-ц/824/12316/2020                                                     Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
       19 листопада 2020року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого - судді:          Матвієнко Ю.О.,
суддів:                                  Мельника Я.С., Сліпченка О.І.,
при секретарі:                     Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у  справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та просила про його задоволення, посилаючись на те, що у неї від спільного проживання з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .
Сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі позивача до 25.06.2017 року, після чого в зв`язку із припиненням фактичних шлюбних відносин ОСОБА_2 залишив квартиру позивача на її прохання. 
На даний час ОСОБА_2 проживає окремо, однак надсилає погрози, образи та принижуючі слова з різних номерів на особистий номер позивача, декілька разів від відповідача надходили погрози викрасти їх спільну дитину, а також знищити все майно. 
Крім того, відповідач ні під час спільного проживання, ні після розірвання стосунків не брав та не бере участі у вихованні спільної з позивачкою дитини, ухиляється від своїх батьківських обов`язків, при цьому дитина боїться відповідача та категорично не хоче спілкуватися з ним. Вихованням дитини займаються виключно позивач та її старший син, який піклується про ОСОБА_3 , допомагає їй у навчанні, зустрічає дитину зі школи.
Матеріальне забезпечення дитини також повністю здійснює позивач. Так, ОСОБА_3 навчається у спеціалізованій школі з поглибленим вивченням української мови №320, додатково відвідує платні курси англійської мови «Центр розвитку Європи», відвідує ансамбль естрадно-спортивного танцю «Автограф». Всі витрати, пов`язані з навчанням та додатковими гуртками та курсами, які відвідує дочка, несе позивач ОСОБА_1 , при цьому відповідач ОСОБА_2 жодної участі у витратах не бере і не сплачує на дитину аліменти, стягнуті з нього рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.07.2018 року.
З самого народження ОСОБА_3 і по теперішній час позивач самостійно забезпечує фізичний, духовний і моральний розвиток дитини та створює їй належні умови життя; позивач проводить з донькою весь свій вільний час, навчає її бути доброю людиною, привчає її до культури та загальних цінностей, цікавиться її світоглядом та внутрішнім світом.   
Відповідач за весь період непроживання з позивачем не цікавиться життям доньки, її здоров`ям, не вітає зі святами, не відвідує концерти, шкільні збори.
Викладені обставини, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки сторін ОСОБА_3 , зважаючи на його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що і стало причиною звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Неупокоєва Н.К., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.
Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від спільного проживання народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.29).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.07.2018 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 23.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.30-31).
Згідно довідки-розрахунку по ВП №57054897/5,виданої Святошинським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві,у ОСОБА_2  існуєзаборгованість по аліментах, яка станом на 09.09.2019 рокускладає 52 122 грн.75 коп. (а.с.35-36).
З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав Деснянської РДА у м. Києві від 27.01.2020 року №102/03/37-633 вбачається, що державна адміністрація вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька, ОСОБА_2 , стосовно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки батько дитини свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від участі у вихованні та навчанні дитини, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавиться життям та здоров`ям (а.с.50-52).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у справі виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, при цьому суд виходив з того, що поведінка відповідача і бажання повністю змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків свідчать про небайдужість останнього до долі своєї дочки і намагання якнайшвидше виправитися.
Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють,  мають  право  і  зобов`язані  виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Відповідно дост. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, як це передбаченоч. 3 ст. 4 СК України.
Відповідно до ст. 51 Конституції України, статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року№789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. 
З матеріалів справи вбачається, що вихованням дитини займається виключно позивач по справі ОСОБА_1 , а відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від виховання дитини та її матеріального забезпечення, що, зокрема підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості по аліментам по ВП №57054897/5 (а.с.35-36); листом Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Деснянського району м. Києва від 19.09.2019 року за №959, з якого  вбачається, що на огляд до лікарів дитину приводить мати. Батько за останній рік з дитиною медичний заклад не відвідував (а.с.18); листом спеціалізованої школи №320 з поглибленим вивченням української мови від 06.09.2019 року №246, з якого вбачається, що на заняття до школи дитину приводить мама ОСОБА_1 , успіхами дитини цікавиться мама, на кожних батьківських зборах присутня мама. Батько ОСОБА_3 жодного разу не цікавився успіхами дитини (а.с.19); листом художнього керівника ансамблю естрадно-спортивного танцю «Автограф» від 11.09.2019 року, з якого вбачається, що на заняття танцями дитину ОСОБА_3 приводить старший брат, іноді мама. Батько ніколи не приводив та не забирав дитину. Успіхами дитини цікавиться мати, концерти відвідує мати. Батько успіхами дитини не цікавиться, на концертах або репетиціях ніхто, як батько ОСОБА_3 , керівнику ансамблю не представлявся (а.с.20); листом ПП «Центр розвитку Європи» від 04.09.2019 року № 03/09/19, з якого вбачається, що на додаткові уроки з англійської мови ОСОБА_3 приводив її брат ОСОБА_10 , з приводу успішності дитини вчителі спілкуються з ОСОБА_1 , яка здійснює оплату за навчання дитини (а.с.21).
З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, складеного Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією 27.01.2020 року (а.с.50-52) вбачається, що даний орган повно, всебічно та об`єктивно проаналізувавши всі надані їм матеріали, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 16.01.2020 року №1) та зважаючи на заяву ОСОБА_2 , у якій він не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, дійшов висновку, що батько свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від участі у вихованні та навчанні дитини, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавиться життям та здоров`ям, в зв`язку із чим вважав за доцільне позбавити його батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .   
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справуне інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив про недоведеність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, які б свідчили про його ухилення від утримання та виховання дитини, при цьому не дав жодної оцінки наявним у справі, наданим позивачем на підтвердження її вимог  проаналізованим вище письмовим доказам. При цьому, суд першої інстанції не врахував, що відповідач згідно вимог ст. 81 ЦПК України несе обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних доказів ні на підтвердження факту чинення позивачем ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ні на підтвердження факту потрапляння відповідача в липні 2019 року у ДТП, наслідком чого, як зазначено у запереченнях на позов, стало погіршення здоров`я та неможливість працевлаштування, а, відповідно, і неможливість сплачувати аліменти.  
Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення надав перевагу запереченням відповідача, не звернувши уваги на те, що вони нічим не підтверджені і жодним чином не спростовують докази, надані суду позивачем. За таких обставин висновки суду про бажання відповідача змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків та недоведеність факту його ухилення від їхнього виконання  ґрунтуються на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України. 
Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачем суду на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, надано належні, допустимі та достовірні докази, які підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від  виконання батьківських обов`язків стосовно малолітньої дочки ОСОБА_3 , що має прояв у відсутності спілкування батька з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, ненаданні дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, несприянні засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та невиявленні інтересу до внутрішнього світу дитини, беручи до уваги висновок про доцільність позбавлення батьківських прав Деснянської РДА у м. Києві від 27.01.2020 року №102/03/37-633, колегія суддів дійшла висновку про наявність у справі підстав для задоволення позову та позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітньої дочки ОСОБА_3 .
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.     
Зважаючи на те, що суд, ухвалюючи рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального правата порушення норм процесуального права, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення судупро відмову в позові - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 .
 
Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
    Головуючий:    
 
    Судді: