ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3139/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  04 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:                                                                                                                            Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                     Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату недоїмки від 09 серпня 2019 року №Ф-297724-50 на суму 23 785,08 грн.;
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату недоїмки від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50/673 на суму 29 293,44 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що   визначення контролюючим органом зобов`язань зі сплати єдиного внеску та формування оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки) здійснено за відсутності підстав, адже у період, за який відповідачем визначено борг зі сплати єдиного внеску, позивач не здійснював діяльності як фізична особа-підприємець і не отримував доходу від такої діяльності, натомість, працював за трудовим договором, є найманим працівником, а його роботодавцем виконувались всі вимоги щодо нарахування та своєчасності сплати за нього ЄСВ. Відповідачем незаконно включено до вимоги від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50/673 суму того ж самого внеску за той же самий період у тому самому розмірі, що і у вимозі від 09 серпня 2019 року №Ф-297724-50, та додано заборгованість з єдиного внеску за два квартали 2019 року, що вказує на факт подвійного нарахування єдиного внеску за один і той самий період, на що звертає увагу позивач.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року  адміністративний позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату недоїмки від 09 серпня 2019 року №Ф-297724-50 на суму 23 785,08 грн.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату недоїмки від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50/673 на суму 29 293,44 грн.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, починаючи з 01 січня 2017 року фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування, які не отримували дохід  (прибуток) у звітному році або окремому місяці року зобов`язані сплачувати єдиний внесок за себе не менше мінімального страхового внеску за місяць: у 2017 році не менше 704,00 грн. за місяць, у 2018 році - не менше 819,06 грн. за місяць.
Отже не зважаючи на те, що позивач не отримував дохід у звітному місяці або окремому місяці, останній як ФОП зобов`язаний сплачувати ЄСВ, не зважаючи на те, що ОСОБА_1 не здійснював підприємницької діяльності та за останню ЄСВ сплачував його роботодавець.
Звільнення від сплати ЄСВ за себе передбачено у 2017 році для ФОП, якщо вони є пенсіонерами за віком або особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу; у 2018 році - ФОП, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
У зв`язку з наявністю в ІКПП позивача за кодом бюджетної класифікації 71040000 заборгованості зі сплати ЄСВ та відповідно до статті 25 Закону №2464, сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09 серпня 2019 року №Ф-297724-50 на суму 23  785,08 грн. та вимогу від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50 на суму 29  293,44 грн.
З огляду на такі фактичні обставини, відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у даному випадку обставин повторного включення до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50 на суму 29  293,44 грн. повної суми боргу за вимогою від 09 серпня 2019 року №Ф- 297724-50, яка пред`явлена до примусового виконання на суму 23  785,08 грн., що не передбачено Інструкцією №449, а також з тими висновками, що фізичні особи-підприємці, які є одночасно найманими працівниками звільняються від сплати єдиного внеску за себе як фізичні особи-підприємці.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року, після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року, відкрито апеляційне провадження у справі №320/3139/20, встановлено строк до 30 жовтня 2020 року для подання відзиву на апеляційну скаргу. Іншою ухвалою від 07 жовтня 2020 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 13 листопада 2020 року.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому висловлена незгода з позицією відповідача у справі, зазначено, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є дохід особи від такої діяльності, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. З огляду на положення чинного законодавства позивач вважає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарської діяльності не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником, а в іншому випадку така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.    
Виходячи з такого, апелянт вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити. 
Відповідно до  статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати, з наступних підстав.
          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку мало місце повторне притягнення позивача на підставі вимоги від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50 до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а саме нарахування ЄСВ за 2017 рік, І-ІV квартали 2018 року, І-ІІ кварталу 2019 року на суму  23 785,08    грн., а одночасне відображення однієї і тієї ж суми боргу (недоїмки) в різних вимогах контролюючого органу, жодна з яких не вважається відкликаною, може призвести до її подвійного стягнення.
Отже суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для включення до вимоги від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50 про сплату боргу (недоїмки) суми боргу в розмірі 23785,08 грн., нарахованого ЄСВ за 2017 рік та І-ІV квартали 2018 року, І-ІІ кварталу 2019 року, оскільки ЄСВ за цей період нараховано на підставі вимоги від 09 серпня 2019 року № Ф-297724-50, яка на час формування вимоги від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50 перебувала на примусовому виконанні у    виконавчій службі.
          Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу нараховано суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, проте останній перебував у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок, що призвело до подвійного стягнення ЄСВ.
          Разом з тим, оцінюючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що виходячи з матеріалів справи, ОСОБА_1 06 липня 2006 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем за адресою: АДРЕСА_1 , про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за №23530000000012308, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач перебував на обліку в Головному управлінні ДФС у Київській області (Білоцерківське управління) як платник податків у період з 07 липня 2006 року по 30 березня 2020 року на загальній системі оподаткування, що не заперечується сторонами, та 30 березня 2020 року позивачем припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця за власним рішенням, про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за №23530060003012308.
З 24 травня 2013 року по даний час ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ТОВ "Епіцентр К", що знаходиться за адресою: 08623, Київська область, Васильківський район, смт. Калинівка, вул. Індустріальна, 5, працюючи на посаді комірника, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 та довідкою від 02 квітня 2020 року №343 за підписами директора та начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності ТОВ "Епіцентр К".
Як стверджує позивач, починаючи з 2013 року, звіти до контролюючого органу позивачем не подавались, позивач підприємницьку діяльність з 2013 року не здійснював, що не оспорюється відповідачем.
Головним управлінням ДПС у Київській області 09 серпня 2019 року на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-297724-50/7166, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску станом на 31 липня 2019  року  складає 23785,08 грн.
За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі мінімального страхового внеску: за 2017 рік (704,00 грн. х 12 місяців) - 8448,00 грн.; за І квартал 2018 року (по строку 19.04.2018) - 2457,18 грн.; за ІІ квартал 2018 року (по строку 19.07.2018) - 2457,18 грн.; за ІІІ квартал 2018 року (по строку 19.10.2018) - 2457,18 грн.; за IV квартал 2018 року (по строку 21.01.2019) - 2457,18 грн.; за І квартал 2019 року (по строку 19.04.2019) - 2754,18 грн.; за ІІ квартал 2019 року (по строку 19.07.2019) - 2754,18 грн., всього в сумі    23785,08 грн.
На підтвердження доказів направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-297724-50/7166 на адресу позивача відповідач надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за унікальним номером відправлення 0911709907908, відповідно до якого поштове відправлення було вручено за довіреністю 25.09.2019.
У подальшому Головне управління ДПС у Київській області направило до Білоцерківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області лист від 23 жовтня 2019 року №5638/9/10-36-50-07, в якому просило на виконання вимог пункту 2  статті 25 Закону України "Про виконавче провадження"  накласти арешт на    майно та кошти ФОП ОСОБА_1 про що винести відповідну постанову та стягнуті суми перерахувати на розрахунковий рахунок в Казначейство України.
Відповідачем 11 лютого 2020 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-297724-50/673, якою позивача повідомлено, що станом на 31 січня 2020 року заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить 29 293,44 грн. З тексту оскаржуваної вимоги вбачається, що підставою для її винесення стали дані інформаційної системи органу доходів і зборів.
За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі мінімального страхового внеску: за 2017 рік (704,00 грн. х 12 місяців) - 8448,00 грн.; за І квартал 2018 року (по строку 19.04.2018) - 2457,18 грн.; за ІІ квартал 2018 року (по строку 19.07.2018) - 2457,18 грн.; за ІІІ квартал 2018 року (по строку 19.10.2018) - 2457,18 грн.; за IV квартал 2018 року (по строку 21.01.2019) - 2457,18 грн.; за І квартал 2019 року (по строку 19.04.2019) - 2754,18 грн.; за ІІ квартал 2019 року (по строку 19.07.2019) - 2754,18 грн., за ІІІ квартал 2018 року (по строку 19.10.2019) - 2754,18 грн.; за IV квартал 2018 року (по строку 21.01.2020) - 2754,18 грн., всього в сумі  29 293,44 грн.
Зазначена вимога направлена на адресу позивача засобами поштового зв`язку та вручена останньому особисто 25 березня 2020 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за унікальним номером відправлення 0911710428215.
Вважаючи безпідставним нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, а вимоги про сплату боргу такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 2013 року по даний час позивач рахується найманим працівником, відтак роботодавець зобов`язаний сплачувати за нього єдиний соціальний внесок. Таким чином, з урахуванням того, що за позивача сплачували єдиний соціальний внесок його роботодавці у певні періоди, то стягнення єдиного внеску з позивача спірною вимогою у вказаних вище періодах є протиправним. Відсутність доходів у цей період на думку суду надавали підстави для звільнення від сплати єдиного внеску.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Пунктом 2 частини першої  статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  (далі - Закону №2464-VI) визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 частини першої  статті 4 Закону №2464-VI  із змінами, внесеними    Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VIII від 24 грудня 2015 року, що набрали чинності з 01 січня 2016 року, встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
При цьому, частиною четвертою  статті 4 Закону №2464-VI  передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За нормами абз.7 часини першої  статті 5 Закону №2464-VI  зняття з обліку платників єдиного внеску осіб, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб-підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.
Відповідно до абз.2 частини першої  статті 7 Закону №2464-VI  єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Отже, відповідно до зазначених норм, позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до ч.3  статті 9 Закону №2464-VI  обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим  Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього  Закону  нараховується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої  статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (ч.8 статті 9 Закону).
Відповідно до частин другої та третьої  статті 25 Закону №2464-VI  у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Згідно частини четвертої  статті 25 Закону №2464-VI  орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої  наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449  (далі - Інструкція №449 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено порядок стягнення заборгованості з платників.
Пунктом 2 розділу VI Інструкції №449 передбачено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
В разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені  Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених  Законом, є недоїмкою.
Абзацами 1-4 пункту 3 розділу VI Інструкції передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4 розділу VI Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №826/11623/16.
Приписами підпункту  14.1.153    пункту  14.1    статті  14 Податкового кодексу України    визначено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
Згідно з вимогами частини першої    статті 59 Податкового кодексу України  у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.
Відповідно до вимог пункту  59.3  статті  59 Податкового кодексу України  податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Як вбачається з пункту    59.5    статті    59 Податкового кодексу України    у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Отже, в зазначеній частині суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога про сплату ЄСВ приймається не лише на підставі акту перевірки, а формується на підставі даних інформаційної системи у випадку, якщо платник податків має на кінець календарного місяця борг з єдиного внеску.
Згідно пункту 1 частини другої  статті 6 Закону № 2464-VI  платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до частини восьмої  статті 9 Закону № 2464-VI  платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої  статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з частиною дванадцятою  статті 9 Закону № 2464-VI  єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Відповідно до пункту 6 частини першої  статті 1 Закону №2464-VI  недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим  Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до абз.11 пункту 3 розділу VI Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до облікових даних інформаційної системи ГУ ДФС у Київській області має заборгованість у загальному розмірі 29 293,44 грн., що встановлено відповідачем на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, тобто  відповідно до норм чинного законодавства.
Згідно п.  38.1  статті  38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Стосовно тих тверджень, що позивач з 2013 року по даний час є найманим працівником, а відтак роботодавець був зобов`язаний сплачувати за нього єдиний соціальний внесок колегія суддів зазначає наступне.
Платниками єдиного внеску, в силу пункту 4 частини першої  статті 4 Закону, є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.
Отже, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці.
Крім того, відповідно до частини четвертої пункту 1 розділу ІІ  Інструкції №449  фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу.
Водночас такої підстави звільнення від сплати єдиного внеску як робота найманим працівником законодавством не передбачена, а жодних доказів існування обставин, визначених частиною четвертою пункту 1 Розділу ІІ  Інструкції №449, позивачем не надано і матеріали справи не містять.
Сплата ЄСВ у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу - підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець (утримань ЄСВ із заробітної плати немає).
За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що та обставина, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та одночасно працював за трудовим договором, і статусу платника єдиного внеску позбавлений лише з 30 березня 2020 року не впливає на правомірність нарахування йому єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю та не звільняє від обов`язку зі сплати такого внеску у встановлених  Законом  порядку та розмірі, тому вимоги ГУ ДПС у Київській області від 09 серпня 2019 року №Ф-297724-50 на суму 23  785,08 грн. та від 11 лютого 2020 року №Ф-297724-50 на суму 29  293,44 грн. про сплату боргу є правомірними та не підлягають скасуванню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини першої  статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Ураховуючи, що доводи апелянта стосовно порушення судом першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Київській області про визнання протиправними та скасування вимог - відмовити.
Керуючись статтями      243,      244,      250,      310,  315,      317,      321,      322,      325,      328,      329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий  апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року у справі №320/3139/20 скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Київській області про визнання протиправними та скасування вимог - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       Л.О. Костюк

                                                                                                        О.Є. Пилипенко