Дата документу 14.12.2020 Справа № 314/3445/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №314/3445/20         Головуючий у 1 інстанції: Свідунович Н.М.
Провадження № 22-ц/807/3719/20         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.
при секретарі: Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Запорізької дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У серпні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. 
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції керувався приписами п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, виходячи з того, що належним чином повідомлений позивач жодного разу у судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суду жодного разу не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надала.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що представник позивача ОСОБА_2 знаходився на лікуванні з 02 жовтня 2020 року по 02 листопада 2020 року, і за день до проведення судових засідань, які відбувались 08 жовтня 2020 року та 30 жовтня 2020 року повідомляв суд про неможливість бути присутнім у судових засіданнях у зв`язку з хворобою. В умовах карантину та загострення епідемії коронавірусної хвороби, неявка в судове засідання була обумовлена поважними причинами. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрпошта» просять залишити ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки дії позивача в частині періодичного безпідставного нез`явлення до суду без поважних причини є неповагою до суду. 
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 122, 123), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.
Вичерпний перелік підстав залишення заяви без розгляду наведений у ст. 257 ЦПК України.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Частиною 5 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Умовою для застосування ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду.
Встановлено, що підставою для залишення заяви без розгляду стали неявки позивача в судові засідання, призначені на 08 жовтня 2020 року та 30 жовтня 2020 року.
З матеріалів справи також вбачається, що 07 жовтня 2020 року представник позивача - ОСОБА_2 надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути до суду через його перебування на лікарняному (а.с. 95). На підтвердження перебування представника ОСОБА_2 на лікарняному, суду надано копію консультаційного висновку спеціаліста (а.с. 97).
Вказані підстави неявки представника позивача судом визнано поважними та розгляд справи відкладено на 30 жовтня 2020 року.
29 жовтня 2020 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла зава про відкладення розгляду справи на більш пізніший термін, у зв`язку з тим, що він перебуває на лікарняному. До заяви долучено консультаційний висновок спеціаліста, з якого вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на амбулаторному лікуванні до 02 листопада 2020 року (а.с. 102-104), однак вказана обставина не була врахована судом першої інстанції, оскільки підставою для залишення позовної заяви без розгляду, стала саме повторна неявка ОСОБА_1 .
Проте, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги те, що ОСОБА_1 приймала участь у розгляді справи через свого представника ОСОБА_2 . 
Крім того, матеріали справи не містять доказів, що судом вирішувалося питання про обов`язкову участь позивача у розгляді справи. В оскаржуваній ухвалі також відсутнє обґрунтування яким чином неявка ОСОБА_1 перешкоджає розгляду справи.
У рішенні від 26.07.2018 року у справі «Bartaia v. Georgia» Європейський суд з прав людини відзначив, що коли сторона просить перенести слухання на підставі відсутності адвоката, стверджуючи, що це є завадою для захисту, очікується, що національний суд розгляне прохання й відреагує на нього. Суд не погоджується з тим, що зайнятість адвоката в іншому слуханні не є вагомою причиною для відстрочення. Такий надмірно формальний та негнучкий підхід суперечить принципу належної обачності, який повинні застосовувати національні суди для забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих ст.6 Конвенції. У світлі викладеного, ЄСПЛ дійшов висновку, що право заявника на ефективну участь у розгляді та право на рівність у засобах захисту своїх інтересів було обмежене, що несумісно з принципами §1 ст.6 конвенції.
Суд повинен забезпечити особі реальний, а не формальний доступ до правосуддя, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., в контексті забезпечення права особи на ефективний засіб юридичного захисту передбаченого ст. 13 даної Конвенції. Ця Конвенція підлягає застосуванню національними судами відповідно до правил ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany), заява № 42527/98, § 44).
Право доступу до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, може зазнавати обмежень, що застосовуються на розсуд держави-члена. Суд повинен встановити "розумну пропорційність" зазначених обмежень меті їх запровадження, а також з`ясувати, чи не звужується вказане право в результаті їх застосування. (справа "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії" рішення від 23 червня 1995 року).
З урахуванням позиції Європейського Суду, колегія суддів також звертає увагу на категорію зазначеного спору. Вбачається, що ОСОБА_1 заявлено вимоги про скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на посаді, строк на звернення до суду за якими визначено ст. 233 КЗпП України – один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Отже, судом першої інстанції також не враховано, що залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку позбавляє позивача права на захист її трудових прав. 
Залишення позовної заяви без розгляду з підстав перебування представника позивача на лікарняному, за умови, що позивач брала участь у справі саме через свого представника, порушуватиме право позивача на справедливий суд, гарантоване ст.6 Конвенції.
З викладеного слідує, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 без розгляду з підстав повторної неявки позивача без поважних причин.
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст. 379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 376, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року по цій справі - скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 16 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: