Ухвала
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/1765/20
провадження № 61-15944ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,               Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості, третя                 особа - Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості, про встановлення факту дискримінації та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ :
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київського міського центру зайнятості, третя особа - Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості, в якому просила: встановити факт дискримінації з боку відповідача відносно неї, яка полягає у порушенні рівності трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин; стягнути з відповідача на її користь 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначала, що вона працює на посаді провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської філії Київського міського центру зайнятості. 13 листопада 2018 року її було звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату, однак 12 вересня 2019 року рішенням Оболонського районного суду міста Києва її поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.
16 вересня 2019 року наказом № 64 «Про організацію сектору регламенту відділу взаємодії з роботодавцями в Оболонській філії Київського міського центру зайнятості» на неї покладено відповідальність за надання спектру послуг роботодавцям та пошук роботи, що вимагає обов`язкового доступу до Єдиної інформаційно-аналітичної системи центрального органу виконавчої влади. 
Після поновлення на роботі вона не має можливості в повному обсязі здійснювати покладені на неї посадові функції та обов`язки, оскільки у неї немає встановлених усіх необхідних програм для роботи на робочому комп`ютері. На її неодноразові службові записки із повідомленням про труднощі у роботі та прохання надати пояснення причин невстановлення необхідних для роботи програм, а також налаштування її доступу до системи служби зайнятості відповіді надано не було.
Вважає, що такі дії відповідача порушують її права як працівника. Зловживання зі сторони директора Оболонської філії Київського міського центру зайнятості полягають в умисному створенні їй перешкод для виконання своїх посадових обов`язків, створення обмежень шляхом надання вказівок заборони                  ІТ-спеціалістам у доступі для неї до програм, з якими вона безпосередньо зобов`язана працювати. Працюючи кожного дня у таких умовах,  ОСОБА_1 зазнає моральних страждань, втратила душевний спокій, у зв`язку з чим протягом тривалого часу перебуває у пригніченому стані, що вимагає від неї значних додаткових зусиль для організації свого життя.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту дискримінації, які полягають в умисному створенні перешкод для виконання посадових обов`язків, систематичного тиску зі сторони керівництва, обмеження прав як працівника, заборони спілкування.
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справахта у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. 
У відповідності до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Предметом позову у даній справі є майнова вимога про відшкодування моральної шкоди, ціна якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому в цій частині справа є малозначною у силу закону, а також немайнова вимога про встановлення факту дискримінації, в частині якої суд визнає дану справу справою незначної складності та такою, що не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню,однак такі є необґрунтованими й не спростовують визначення цієї справи як малозначної.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує, що дана справа має для неї виняткове значення, однакці доводи не містять правових підстав для розгляду малозначної справи в касаційному порядку. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями у цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки зазначена касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ : 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості, третя особа - Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості, про встановлення факту дискримінації та відшкодування моральної шкоди.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. С. Жданова
 
                                                                                                                    В. М. Ігнатенко