ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 376/2724/17
провадження № 61-618св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Оріховецький навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня дитячий садок» Лисюк Галина Іллівна,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду 
від 14 листопада 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня дитячий садок», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня дитячий садок» Лисюк Г. І., про поновлення на роботі, відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок вимушеного прогулу.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом відповідача від 9 жовтня 2006 року він призначений на посаду завідуючого по господарській діяльності (завгосп школи) Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок».
Після призначення на посаду у нього почали виникати конфлікти з директором Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок»Лисюк Г. І. , яка постійно перебирала на себе його функціональні обов?язки, приймала матеріальні цінності, ставила перед ним некоректні та недоцільні завдання, які заважали виконувати свої прямі обов?язки та постійно висловлювала недовіру до його роботи.
12 жовтня 2017 року засобами поштового зв?язку він отримав рекомендований лист, в якому знаходилась трудова книжка, із записом про його звільнення з 2 жовтня 2017 року згідно наказу № 73-К за угодою сторін.
Проте наміру звільнятися він не мав, заяви про звільнення відповідачу не подавав та з наказом про звільнення не ознайомлений.
Також позивач вказував, що незаконні дії відповідача призвели до погіршення його морального та фізичного стану. Будучи єдиним працездатним членом родини, який має на утриманні трьох малолітніх дітей та матір пенсійного віку, позивач був змушений прикладати додаткові зусилля для організації власного життя та життя своєї родини. Розмір моральної шкоди позивач оцінює 
у 10 000 грн.
За таких обставин просив скасувати наказ № 73-К від 2 жовтня 2017 року про звільнення його з посади завідуючого по господарській діяльності (завгоспа шкоди) Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок»; зобов?язати відповідача скасувати запис у трудовій книжці про звільнення позивача з посади завгоспа школи згідно з 
пунктом 1 статті 36 КЗпП України; зобов?язати поновити його на посаді завідуючого по господарській діяльності (завгоспа шкоди) Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» з 2 жовтня 2017 року; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день постановлення судового рішення і у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 17 травня 2018 року, ухваленим у складі судді Клочка В. М., позов задоволено.
Скасовано наказ № 73-К від 2 жовтня 2017 року про звільнення 
ОСОБА_1 із посади завідуючого по господарській діяльності (завгоспа школи) Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.
Зобов`язано директора Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок»скасувати запис у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 із посади завідуючого по господарській діяльності (завгоспа школи) Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» на підставі пункту 1 
статті 36 КЗпП України.
Зобов`язано директора Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок»поновити ОСОБА_1 на вказаній посаді з 2 жовтня 2017 року.
Стягнено з Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20 174,22 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 звільнений з посади на підставі наказу № 73-К 
від 2 жовтня 2017 року неправомірно, оскільки була відсутня письмова згода позивач на звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. За таких обставин місцевий суд дійшов висновку про існування правових підстав для зобов`язання відповідача скасувати запис у трудовій книжці позивача, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також суд першої інстанції зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача, пов`язаних з незаконним звільненням позивача, йому завдано моральні страждання, які виявились у переживаннях за себе та свою родину (позивач має на утриманні двох малолітніх дітей, дружину, яка знаходиться у декретній відпустці, непрацездатну матір) та втраті нормальних життєвих зв`язків. Крім того, позивач тривалий час не міг працевлаштуватись, стати на облік у центрі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю, оскільки згідно останнього наказу був звільнений за прогули без поважних причин, докладав значних додаткових зусиль для організації свого життя. Врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позивачем розміру моральної шкоди.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу Лисюк Г. І. задоволено, рішення  Сквирського районного суду Київської області від 17 травня 2018 року скасовано і провадження у справі закрито.
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наказом Оріховецького навчально-виховному комплекса «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» від 10 жовтня 2017 року № 73 А-К скасовано наказ № 73-К про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю заяви про звільнення, та поновлено позивача на роботі. 
Апеляційний суд зазначив, що оскільки позивач вимоги щодо незаконності його звільнення 20 листопада 2017 року відповідно до пункту 4 статті 40 КзПП України не заявляв, а спірне питання щодо первісного звільнення 10 жовтня 2017 року врегульовано у позасудовий спосіб, наказ скасовано і особу поновлено на роботі, суд першої інстанції мав закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту другого частини першої статті 255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року та залишити в силі рішення Сквирського районного суду Київської області 
від 17 травня 2018 року.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору. Вказує, що після видання оспорюваного наказу від 2 жовтня 2017 року відповідач вніс запис про звільнення позивача у його трудову книжку і направив її поштою позивачу. Отже, видавши наказ від 2 жовтня 2017 року, відповідач припинив трудові відносини між сторонами, а тому видання ним наказу 10 жовтня 
2017 року, табелювання роботи, яку він не виконував, та сплата заробітної плати відбувались поза межами трудових відносин сторін.
Також зазначає, що він не ознайомлений із наказом відповідача від 10 жовтня 2017 року про скасування наказу від 2 жовтня 2017 року, запис про поновлення його на роботі у трудову книжку не внесений, тому наказ від 10 жовтня 2017 року є незаконним. 
Позиція інших учасників справи
У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив директора Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа 
І-ІІІ ступеня дитячий садок» - Лисюк Г. І. на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому остання зазначила, що касаційна скарга не підлягає задоволенню у зв`язку з безпідставністю її доводів; постанова суду апеляційної інстанцій мотивована, законна й ґрунтується на належних та допустимих доказах і на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні процесуальних норм.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 7 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 1 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Оріховецьким навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» та згідно з наказом № 16 від 9 жовтня 2006 року був призначений на посаду завгоспа.
2 жовтня 2017 року наказом № 73-К ОСОБА_1 звільнено з посади завгоспа Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа 
I-III ступеня дитячий садок» з 2 жовтня 2017 року на підставі пункту 1 
статті 36 КЗпП України. Також 2 жовтня 2017 року запис про звільнення був внесений до трудової книжки ОСОБА_1 та того ж дня трудова книжка рекомендованим листом надіслана за його місцем проживання.
Суди встановили, що наказом відповідача № 73 А-К від 10 жовтня 2017 року скасовано наказ № 73-К про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю заяви про звільнення.
20 листопада 2017 року наказом Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» № 76А-К ОСОБА_1 звільнено з займаної ним посади з 20 листопада 2017 року відповідно 
до пункту 4 статті 40 КЗпП України (прогулів без поважних причин) на підставі актів про відсутність на роботі, копій листів-повідомлень, погодження профспілкового комітету.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Підстави для закриття провадження у справі визначені статтею 255 ЦПК України.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до 
статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження 
№ 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Встановивши, що наказом Оріховецького навчально-виховному комплекса «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» від 10 жовтня 2017 року 
№ 73 А-К скасовано наказ № 73-К про звільнення ОСОБА_1 з підстав відсутності заяви про звільнення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про скасування цього наказу у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.
При цьому із висновками апеляційного суду про закриття провадження у справі у іншій частині погодитись не можна, виходячи з наступного.
Звертаючись із вказаним позовом, ОСОБА_1 , крім скасування вказаного наказу, просив суд:
-                      зобов?язати відповідача скасувати запис у трудовій книжці про звільнення позивача з посади завгоспа школи згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України; 
-                      зобов?язати відповідача поновити його на посаді завідуючого по господарській діяльності (завгоспа школи) Оріховецького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа I-III ступеня дитячий садок» з 2 жовтня 
2017 року;
-                      стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;
-                      стягнути з відповідача 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Закриваючи провадження у справі та посилаючись на відсутність предмета спору, суд апеляційної інстанції не врахував, що, крім вимоги про скасування наказу, ОСОБА_1 також заявляв вимоги про зобов`язання відповідача скасувати запис у трудовій книжці, поновлення його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, доказів відсутності предмета спору за якими матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дійшовши помилкового висновку про закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про скасування запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд не перевірив у вказаній частині рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості, тобто фактично рішення суду першої інстанції у цій частині не переглянув.
За таких обставин оскаржувана у касаційному порядку постанова апеляційного суду у вказаній частині законною і обґрунтованою не є.
В силу повноважень суду касаційної інстанції усунути ці недоліки апеляційного провадження на стадії касаційного розгляду неможливо.
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права призвело до прийняття незаконної постанови, оскаржуване судове рішення відповідно до статті 411 ЦПК України у цій же редакції Кодексу підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Вимоги касаційної скарги про залишення в силі рішення суду першої інстанції не може бути задоволене, оскільки апеляційний суд не перевірив законність і обґрунтованість судового рішення і з процесуальних підстав передчасно його скасував із закриттям провадження у справі.
Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, надати належну оцінку доказам і запереченням, поданим сторонами, законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції з урахуванням статті 367 ЦПК України і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 410, 411 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати, справу у цій частині направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
У іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 
2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. С. Жданова С. О. Карпенко  В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов