П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6260/20	

                                                                                                                              Головуючий в І інстанції: Катаєва Е.В.
Дата та місце ухвалення рішення: 07.08.2020 р.
м. Одеса

                  П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                 судді – доповідача –	Шеметенко Л.П.	
судді –	Стас Л.В.  	
судді –	Турецької І.О. 	
          розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив:
- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу у подвійному розмірі періоду його роботи на посаді лікаря анестезіолога інтенсивної терапії відділення анестезіології та інтенсивної терапії Арцизької ЦРЛ в період з 01.12.1989 року по 31.03.2003 року відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок пенсії з березня 2015 року, зарахувавши до стажу роботи у подвійному розмірі період його роботи на посаді лікаря анестезіолога інтенсивної терапії відділення анестезіології та інтенсивної терапії Арцизької ЦРЛ в період з 01.12.1989 року по 31.03.2003 року відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у період з 05.08.1983 року він працював лікарем анестезіологом в Арцизькій районній лікарні, а з 01.12.1989 року по 02.06.2015 року лікарем анестезіологом-реаніматологом відділення анестезіології Арцизької ЦРЛ, де з 09.10.1997 року посада була змінена на лікар анестезіолог інтенсивної терапії відділення анестезіології та інтенсивної терапії Арцизької ЦРЛ. Позивач зазначив, що з 15.12.2010 року йому призначена пенсія по інвалідності, а з 17.03.2015 року – пенсія за віком, однак при обрахунку стажу роботи при призначенні пенсії відповідачем протиправно не зарахованого до стажу його роботу у подвійному розмірі період його роботи з 01.12.1989 року по 31.12.2003 року на посаді лікаря анестезіолога інтенсивної терапії відділення анестезіології та інтенсивної терапії Арцизької ЦРЛ. Позивач зазначає, що спірний період його роботи на вказаній посаді підтверджується записами трудової книжки. Посилаючись на положення ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», позивач вважає дії Головного управління ПФУ  по не зарахуванню спірного стажу у подвійному розмірі протиправними, у зв`язку з чим оскаржив їх до суду першої інстанції.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просить скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не було враховано те, що відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до страхового стажу у пільговому обчисленні зараховуються періоди роботи в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з  лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я. Згідно раніше діючими наказами Міністерства охорони здоров`я України в реанімаційній службі існували такі відділення: відділення (групи) анестезіології-реанімації, палати для реанімації і інтенсивної терапії, групи анестезіології-реанімації. Згідно наказу МОЗ від 08.10.1997 №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих ВООЗ, із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.
Таким чином, апелянт вважає, що періоди роботи в анестезіологічних відділеннях зараховуються до страхового стажу у подвійному розмірі за умови, що в закладі охорони здоров`я в ці періоди не було окремого реанімаційного відділення. Отже, на думку апелянта, для зарахування у подвійному розмірі періоду роботи з 01 грудня 1989 по 31 грудня 2003 року підстави відсутні.  
Крім того, апелянт посилався на те, що спірний період не враховано до стажу позивача у подвійному розмірі через те, що згідно з первинними документами в цей період позивач працював в хірургічному відділенні. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  при страховому стажі 48 років 1 місяць.
Встановлено, що пенсійне посвідчення позивачу видане 15.10.2014 року за пенсією по інвалідності (2 грп. загальне захворювання), а 17.03.2015 року по пенсії за віком, так як пенсія йому була перерахована.
Звертаючись з позовом до суду першої інстанції позивач посилався на те, що до стажу роботи, який враховувався при призначенні йому пенсії відповідачем протиправно не було зараховано стаж його роботи у період з 01 грудня 1989 р. по 31 грудня 2003р. у подвійному розмірі.
Як вбачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21.05.2020 року №3916-3911/Д-02/8-1500/20, надісланого на звернення позивача, вказаний вище період роботи позивача не був зарахований до стажу роботи у подвійному розмірі з огляду на те, що в цей період позивач працював в хірургічному відділенні.
Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо не зарахування у подвійному розмірі спірного стажу роботи, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення поданого позову, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Відповідно до статті 24 Закон №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Закон №1058-IV набрав чинності 01 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).
Так, відповідно до статті 60 Закону №1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення. Також вірно зазначено, що вислуга років є видом спеціального стажу і це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги. До таких віднесена робота в патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я.
Відповідно до абзаців пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я  та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
При цьому, згідно ст. 48 КЗпПУ, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
З наявної в матеріалах справи трудової книжки встановлено, що у період з 01 грудня 1989 позивач працював в Арцизькій центральній районній лікарні на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога, однак 09.10.1997 року назва посади лікаря анестезіолога-реаніматолога відділення анестезіології змінено на назву відділення анестезіології та інтенсивної терапії, лікар анестезіолог інтенсивної терапії.
В свою чергу, наказом МОЗ від 08.10.1997 №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» анестезіологічна служба була реорганізована. У складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я були створені такі відділення (групи, палати): відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії; анестезіологічна група; відділення інтенсивної терапії загального профілю; відділення анестезіології з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії; вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.
Судом встановлено, що в період з 01 грудня 1989 р. по 31 грудня 2003 р. позивач працював лікарем анестезіологом відділення анестезіології та інтенсивної терапії, адже сама робота в цих відділеннях підпадає під дію статті 60 Закону №1788-XII, незважаючи на зміну назв.
Також з наданої комунальним некомерційним підприємством  «Арцизька центральна районна лікарня» Арцизької районної ради Одеської області довідки  встановлено, що під час роботи в лікарні, позивач надає допомогу хворим з інфарктами, інсультами, гострою дихальною недостатністю - при пневмоніях, статус астматику, епістатусах, з критичною крововтратою, з вірусними інфекціями (гепатитом, менінгококцеміями та іншими інфекційними хворобами, септичним хворим, переносникам ВІЛ СНІДу), наркоманам, психічно хворим, хворим після ДТП, опаленим постраждалим, отруєним ядохімікатами, алкоголем, медикаментозними препаратами та іншими групами ризику, потребуючих реанімаційної допомог. В свою чергу, статтею 60 передбачено, що зокрема робота реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Крім того, відповідно до роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, Пенсійного фонду України, Міністерства охорони здоров`я України від 02.08.2002р. час роботи у відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, у зв`язку з тим, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1997р. №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих ВООЗ, із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.
З огляду на все вище зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач має право згідно зі ст. 60 Закону №1788-XII на зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі періоду його роботи з 01 грудня 1989 р. по 31 грудня 2003 р. на посаді лікаря анестезіолога.
В свою чергу, колегія суддів вважає безпідставними та не приймає до уваги посилання апелянта на те, що спірний період не враховано до стажу позивача у подвійному розмірі через те, що згідно з первинними документами в цей період позивач працював в хірургічному відділенні, з огляду на те, що відповідач, всупереч ст. 77 КАС України, не надав жодного належного та  допустимого доказу у підтвердження вказаного твердження.
Посилання апелянта на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014 року по справі № 1502/1414/2012 колегія суддів також відхиляє, з огляду на те, що згідно ч. 7 ст. 75 КАС України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Таким чином, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим  висновок суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 03.12.2020 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                     Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                          Л.В. Стас

Суддя:                                                                                                           І.О. Турецька