Справа № 465/3017/19                                Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М. 
Провадження № 22-ц/811/1175/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.
при секретарі Івановій О.О.
з участю представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Панас Т.Б., Сидорової Н.А., Змисла О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Павко Віталія Стефановича, представника ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 лютого 2020 року справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНАТОЛ» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «АНАТОЛ» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 
Свої вимоги мотивує тим, що 04 вересня 2017 року він прийнятий на посаду головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «АНАТОЛ». 25 квітня 2019 року звільнений з займаної посади, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. 
Таке звільнення вважає незаконним та безпідставним, оскільки одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Звільнення з підстав, зазначених в п.п. 1, 2, 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, допускається у разі неможливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Разом з тим, відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене законодавством, яке враховуючи положення ч.ч.1, 2 ст.42 КЗпП України, надається працівникові з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а за наявності рівних умов продуктивності праці та кваліфікації – сімейним при наявності двох і більше утриманців. Як зазначає позивач, порівнюючи з іншими інженерами на товаристві, його кваліфікація та продуктивність праці є високими. Окрім того, на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З урахуванням уточнених позовних вимог, просить поновити його на роботі головним інженером ТОВ «АНАТОЛ», стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 462 065, 85 грн. та витрати за послуги адвоката у розмірі 12 000 грн.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 24 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду через свого представника адвоката Павко Віталія Стефановича оскаржив ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що відповідач подав відзив на позовну заяву з доказами з порушенням строку на подання відзиву та суд взяв їх до уваги. Зазначає, що позивач був звільнений відповідачем у зв`язку з перепрофілювання ТОВ «АНАТОЛ» скороченням чисельності або штату працівників, однак ні реорганізації, ні перепрофілювання не відбулося. Також звертає увагу, що судом взято до уваги покази свідків які є матеріально залежними від відповідача. Відповідачем не було запропоновано позивачу всіх вакантних посад. Просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким поновити ОСОБА_2 на роботі головним інженером у ТОВ «АНАТОЛ» та стягнути з останнього на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також за послуги адвоката в розмірі 12000 грн.

       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення представників відповідача на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга адвоката Павко Віталія Стефановича, представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з запису в трудовій книзі ОСОБА_2 , позивач прийнятий на роботу головним інженером Товариства з обмеженою відповідальністю «АНАТОЛ» 04.07.2017 року, підстава Наказ № 2-К від 04.07.2017 року.
У зв`язку з реорганізацією в системі праці товариства Наказом № 2 від 21 лютого 2019 року прийнято скоротити штат працівників, а від так перелік окремих посад, в тому числі посаду головного інженера.
Разом з тим, Наказом № 3 від 21 лютого 2019 року ОСОБА_2 попереджено про скорочення посади головного інженера, із пропозицією переведення його на вакантну посаду кур`єра, про що свідчить підпис позивача та його письмова відмова від запропонованої посади.
Наказом від 25.04.2019 року № 17-К позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд виходив з тих обставин, що відповідачем при звільненні з роботи позивача було дотримано порядку вивільнення позивача з роботи, а тому не має підстав для скасування наказу про звільнення позивача від 25.04.2019 року № 17-к та поновлення його на роботі. Також суд прийшов до висновку, що інші позовні вимоги, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на адвокатські послуги, є похідними від заявленої вимоги про незаконне звільнення позивача, а тому такі також не підлягають задоволенню.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Факт скорочення штатів повинен підтверджуватись пред`явленими власником документами, що засвідчують зменшення робіт, новий штатний розклад. Скорочення чисельності чи штату не повинні негативно впливати на якісний склад кадрів.
Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
       Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
       Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
       При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

       Дана правова позиція також викладена в Постановах Верховного Суду України від 01.04.15 року справі №6-40цс15, від 01.07.15 року у справі № 6-491цс15 та від 09.12.15 року у справі № 6-2123цс15.
       Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
       Таким чином звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
Накази директора ТОВ «АНАТОЛ» № 2 «Про скорочення штату працівників» від 21.02.2019 та № 36-ш «Про внесення змін до штатного розпису товариства» від 01.03.2019 року, відбулося скорочення чисельності працівників та одночасно відбулися зміни у штатному розписі товариства, що мало наслідком вивільнення відповідної кількості працівників.
При повідомленні про звільнення відповідач повідомив позивачу про наявні вакантні посади в ТОВ «АНАТОЛ». Зазначені обставини підтверджуються, зокрема письмовою відмовою ОСОБА_2 від запропонованої посади кур`єра, Актом від 21.02.2019 року «Про відмову від підпису та переведення на запропоновану посаду інженера - конструктора ОСОБА_2 , головного інженера ТОВ «АНАТОЛ», складеним в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та показами самих свідків. Враховуючи наведене, суд не бере до уваги те, що на думку позивача йому не було запропоновано всі наявні вакантні посади, а саме інженер – конструктор 1, 2, 3 категорій та провідний інженер – конструктор. Як вбачається з посадової інструкції інженера – конструктора, дана посада передбачає можливість підвищення кваліфікаційного рівня працівника, враховуючи стаж його роботи, наявність професійних навиків та як наслідок встановлення відповідної категорії. З матеріалів справи вбачається, що в процесі виконання технічних завдань Наказами № 1/1- ТЗ, 2/1 – ТЗ, 7/1 – ТЗ від 21.01.2019 року позивач був знятий як відповідальна особа за роботу над проектами у зв`язку із затягуванням строків їх здачі, встановленню невідповідності технічному завданню, відсутності організаційного процесу. Наказом № 12 від 01.03.2019 року, ОСОБА_2 був скерований на навчання та семінари з метою вдосконалення роботи та підвищення її ефективності. Однак, як встановлено в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на проведене навчання ОСОБА_2 не прибув. Окрім того, 10 квітня 2019 року позивач не пройшов атестацію ТОВ «АНАТОЛ», Положення про порядок проведення якої затверджено Наказом № 11 від 01.03.2019 року, так як згідно протоколу № 1 засідання комісії на проведення такої не з`явився. Враховуючи наведене вище, оскільки позивач відмовився від запропонованих вакантних посад, не підтвердив свій кваліфікаційний рівень та продуктивність праці, не пройшов проведену роботодавцем атестацію працівників, суд приходить до висновку про встановлення відсутності у позивача достатньої кваліфікації та професійних навичок для можливості зайняти посаду інженера – конструктора із зазначенням певної категорії або посаду провідного інженера – конструктора.
Зазначена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року у справі № 760/3664/15-ц.

Позивачем не представлено, а судами не здобуто доказів в підтвердження наявності у відповідача на момент звільнення позивача вакантних посад, які б останній міг зайняти враховуючи його кваліфікацію та професійні навички.

Згідно пояснення представника відповідача про те, що в Наказі № 17-К від 25.04.2019 року була допущена описка у зазначеній підставі звільнення, оскільки на підприємстві відсутній юрист, ТОВ «АНАТОЛ» не міняло профіль роботи, однак відбулась реорганізація в системі організації праці, що мало наслідком скорочення штату працівників, суд першої інстанції прийняв аргументи сторони відповідача, з якими погоджується колегія суддів, що така описка не впливає на дотримання вимог процедури вивільнення позивача та не має наслідком незаконності останньої. Таким чином, відповідач виконав вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України та повідомив позивача про вивільнення за два місяці до такого, вказавши у відповідному повідомленні підставу такого вивільнення, а саме п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачем не доведено, а судами не здобуто жодних доказів в підтвердження того, що у позивача достатньо кваліфікації та професійних навичок для можливості зайняття інших вакантних посад на підприємстві, окрім як посади кур`єра.
Щодо переважного права позивача на залишення на роботі суд першої інстанції правильно звернув увагу на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. За умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, зазначені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.
Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.
Така позиція відображена в Постанові Верховного Суду України від 05.09.2019 року у справі № 462/2447/16-ц.

Дослідивши письмові докази та покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 даних в суді першої інстанції, встановлено, що позивач неодноразово порушував правила трудової дисципліни, протягом двох місяців безпідставно був відсутнім на робочому місці, притягувався до дисциплінарної відповідальності, а саме: Наказом № 7 від 21 лютого 2019 року ОСОБА_2 оголошено догану. Були випадки неналежного виконання своїх трудових обов`язків у зв`язку з чим позивача неодноразово знімали з роботи над проектами.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що рівень кваліфікації та рівень продуктивності праці позивача в порівнянні з іншими працівниками на зазначених посадах не був рівним, а навпаки був нижчим.
За змістом частини 2 статті 42 КЗпП України, перевага в залишенні на роботі надається лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників. Позивачу не могли бути надані переваги на залишення на роботі, визначені ч. 2. ст. 42 КЗпП України, оскільки між такими працівниками та позивачем були відсутніми рівність кваліфікації та продуктивності праці.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги адвоката Павко Віталія Стефановича, представника ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 лютого 2020 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Павко Віталія Стефановича, представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Франківського районного суду міста Львова від 24 лютого 2020 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.

       Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

       Судді:                                                         О.М. Ванівський

                                                                       Н.П. Крайник