ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" грудня 2020 р.  м.Київ           Справа№ 910/18702/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Станіка С.Р.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Дикунської С.Я. 
 
за участю секретаря судового засідання  Бовсунівської Л.О.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.12.2020 

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" 
на рішення     Господарського суду міста Києва 
від                    18.06.2020 (повний текст складено 25.06.2020)
у справі           №910/18702/19 (суддя Чинчин О.В.)
За позовом     Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" 
до                     Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "АЕФ" 
про                       визнання договору недійсним

                                                  ВСТАНОВИВ: 
  
Короткий зміст позовних вимог   
Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" (далі - позивач, ТОВ "Дрім-Компані") звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач, АТ КБ "Приватбанк") про визнання договору поруки від 20.10.2016 №4А13578Д/П  - недійсним. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що договір поруки від 20.10.2016 №4А13578Д/П   вчинений під впливом обману, що є підставою для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 230 Цивільного кодексу України. При цьому, позивач вказує, що відповідач ввів в оману позивача стосовно обставин існування у банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язанням боржника у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав відповідача до укладення з банком пов`язаних між собою кредитного договору та договорів поруки. 

Короткий зміст заперечень проти позову 
Відповідач в обгрунтування заперечень проти позову посилався на те, що визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено , як не доведено істотності значення обставин,щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину, зокрема і щодо отримання прибутку, спростовується тим, що  мотивом/метою договору поруки не може бути отримання прибутку. Крім того, банк вказував, що виключно поручителю, який виконав у повному обсязі зобов`язання, кредитор повинен вручити документи. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі №910/18702/19 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" з вимогами до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору поруки від 20.10.2016 №4А13578Д/П   недійсним - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено , як не доведено істотності значення обставин,щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину, зокрема і щодо отримання прибутку, спростовується тим, що  мотивом/метою договору поруки не може бути отримання прибутку. Крім того, банк вказував, що виключно поручителю, який виконав у повному обсязі зобов`язання,кредитор повинен вручити документи. 
          
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач (ТОВ "Дрім-Компані") звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі №910/18702/19 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" про визнання договору поруки №4А13578Д/П   від 20.10.2016 недійсним.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тому, що у ТОВ "Дрім-Компані", як поручителя, відсутні оригінали кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання третіх осіб, та не встановлено чи дійсно дані документи існували у відповідача на момент укладання кредитного договору та оспорюваного договору поруки, як і не витребувано у відповідача жодних документів, які б підтвердили позицію позивача. Ненадання відповідачем поручителю документів, які б дали змогу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань попереднього боржника перед банком, свідчить про відсутність намірів у відповідача виконувати свої зобов`язання за договором поруки ні в момент його укладення, ні протягом значного періоду після його укладення, а отже, вказує на наявність у його діях умислу, як обов`язкової ознаки обману згідно ст. 230 Цивільного кодексу України.
Також, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції в порушення приписів процесуального права, не було витребувано у відповідача за клопотанням позивача документи, які б підтвердили позицію позивача, але відсутні у нього (оригінали/копії кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання третіх осіб).

Короткий зміст заперечень  проти апеляційної скарги 
07.09.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від  відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу  України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач наголошував, що  визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено, як не доведено істотності значення обставин,щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину, зокрема і щодо отримання прибутку, спростовується тим, що  мотивом/метою договору поруки не може бути отримання прибутку. Крім того, банк вказував, що виключно поручителю, який виконав у повному обсязі зобов`язання,кредитор повинен вручити документи.  

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) Станік  С.Р., судді Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 поновлено скаржнику строк а апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження у справі №910/18702/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020, встановлено учасникам справи строк на подання заяв, клопотань, відзивів, розгляд справи призначено на 24.09.2020, зупинено дію оскаржуваного рішення.
24.09.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді Станіка С.Р. на лікарняному та перебування у відпустці суддів Дикунської С.Я. та Шаптали Є.Ю. у зв`язку з чим здійснити призначення справи та її розгляд у визначеному складі колегії суддів - неможливо.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 12.10.2020, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік  С.Р. (суддя-доповідач), судді: Тищенко О.В., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 справу №910/18702/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік  С.Р. (суддя-доповідач), судді:  Михальська Ю.Б., Тищенко О.В., розгляд справи призначено на 24.11.2020. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 24.11.2020, у зв`язку з перебуванням судді - учасника колегії Михальської Ю.Б. у відпустці, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік   С.Р. (суддя-доповідач), судді: Дикунська С.Я., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2020  справу №910/18702/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік   С.Р. (суддя-доповідач), судді:  Дикунська С.Я., Тищенко О.В., розгляд справи призначено на  10.12.2020. 

 Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
          В судове засідання 10.12.2020 з`явились представники позивача (скаржника) та відповідача. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог  на предмет спору на стороні позивача - ТОВ "АЕФ" своїх представників в судове засідання - не направили, про дату, час та місце розгляду справи  повідомлені належним чином, а неявка представників третьої особи не є перешкодою для розгляду справи. Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду заяв та клопотань від третьої особи - не надходило.
В судовому засіданні 10.12.2020 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі №910/18702/19  та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Представник відповідача в судовому засіданні 10.12.2020 проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав. викладених у відзиві на апеляційну скаргу,  , просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.   

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 20.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані" (позичальник за договором) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (банк за договором) укладено кредитний договір № 4Д16092Г.
20.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрім-компані" (поручитель за договором) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (кредитор за договором) укладено договір поруки № 4А13578Д/П   (далі - договір), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "АЕФ" своїх зобов`язань за кредитними договорами: від 20.09.2013 № 4А13578Д, від 24.09.2013 №4А13580И, від 24.09.2013 №4А13579Д, від 19.09.2014 №4А14318И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1.
Відповідно до пункту 2 договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. 
Згідно з пунктами 4, 5, 6, 7 договору, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору. 
У випадку невиконання боржником обов`язку згідно пункту 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання.
Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 цього договору.
У випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого пунктом 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ "Приватбанк". Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.
За умовами пункту 8 договору до поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.
Пунктом 9 договору визначено, що у випадку невиконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором впродовж 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п. 5 цього договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості, яка зазначена в зазначеній письмові вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов`язань за цим договором.
Пунктом 10 договору унормовано, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором.
Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов`язань за цим договором (пункт 11 договору).
Цей договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 05.01.2016, укладеної сторонами (пункт 17 договору).
В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що відповідач, володіючи повною фінансовою інформацією щодо позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності, висунув останньому пропозицію щодо можливості участі позивача у процедурі "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк". Така процедура, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, ПАТ КБ "Приватбанк" зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.
При цьому, за твердженнями позивача у позові, банк наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ "Прайсвортерхаускуперс (аудит)". Пізніше, такі дані були підтверджені окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги"), які були розміщені на вебсайті ПАТ КБ "Приватбанк". 
Таким чином, позива важає, що дії із отримання кредитних коштів по кредитному договору № 4Д16092Г були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників банку в рамках реалізації зазначеного плану "трансформації" кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ.
За твердженнями позивача, обов`язковою умовою на якій наполягало товариство було набуття ним права власності на активи, що забезпечували зобов`язання "старих" боржників перед банком.
На виконання вищезазначених домовленостей, згідно плану "трансформації" 20.10.2016, між сторонами було укладено договори поруки, зокрема й договір № 4А13578Д/П.
Позивач вказує, що на виконання вказаних договорів поруки ним як поручителем були перераховані на користь банку грошові кошти в якості повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами боржників за договорами поруки на загальну суму 176  951  805 грн 63  коп. , на підтвердження чого подано платіжні доручення. 
У зв`язку з тривалим невиконанням банком умов п. 8 та п. 10 договорів поруки, позивач вважає, що банк не мав на меті передати позивачу документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для позивача активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану "трансформації" (на виконання вимог Національного банку України), чим ввів позивача в оману, щодо істотних умов договору.
За таких обставин, позивач вважає, що банк ввів в оману позивача щодо існування у банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язанням боржника у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав відповідача до укладення з банком пов`язаних між собою кредитного договору та договорів поруки. Наведені обставини, на думку позивача, є підставою дял застосування ст. 230 Цивільного кодексу України для визнанян недійсним договору поруки від 20.10.2016 №4А13578Д/П.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов наступних висновків. 
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. 
У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України, визначено загальні вимоги,  додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до протоколу від 13.10.2016 № 5 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані", а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти кредитний договір з ПАТ КБ "Приватбанк" на суму 3 450 000 000,00 грн. 
При цьому, жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.
Такимч ином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача, і належних і допустимих доказів в спростування вказаної обставини позивачем не надано в розумінні ст. ст.. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 17.10.2016 та заявки на отримання кредиту від 17.10.2016, що були надані позивачем на адресу банку, метою кредитування самим позивачем зазначено - фінансування поточної діяльності. 
Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за "старими" кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, який позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.
Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі № 4Д16092Г від 20.10.2016, а саме в пункті А.2, де метою кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, умови кредитного договору не містять посилань про трансформацію, необхідність укладення оспорюваного позивачем договору поруки та щодо інших обставин, які позивач використовує в якості обґрунтування свого позову.
Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.         
Положеннями статті 558 Цивільного кодексу України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.         
Відповідно до частини 3 статті 556 Цивільного кодексу України, до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.
Таким чином, наведені обставини підтверджують обгурнтованість тверджень про неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору № 4Д16092Г від 20.10.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення договору поруки, в той час як всі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.
Таким чином, твердження позивача про те, що укладення кредитного договору та договору поруки було направлено на отримання прибутку - є необгрунтованими, не були доведені ним в силу приписів ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України жодними належними та допустимими доказами,   і не були доведені ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження. 
У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України слід мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). 
При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тобто,  обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 Цивільного кодексу України, може бути визнаний судом недійсним. Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.
При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визначені ст. 230 Цивільного кодексу України підстави для визначення оспорюваного правочину недійсним - відсутні з огляду на те, що жодного умислу позивачем в діях відповідача - не доведено , як не доведено істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, як і наявність обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину, зокрема і щодо отримання прибутку, спростовується тим, що  мотивом/метоюдоговору поруки не може бути отримання прибутку.
З урахуванням наведенного, суд апеляційної інстанції з урахуванням усіх обставин справи та перевірки їх доказами в сукупності, дійшов висновку, що  позивачем не доведено належними та допустимим доказами в розумінні приписів ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо наявності обставин введення позивача в оману відповідачем під час укладення оспорюваного правочину, вказані доводи позивача спростовуються наявними матеріалами справи, з огляду на що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції в порушення приписів процесуального права, не було витребувано у відповідача за клопотанням позивача документи, які б підтвердили позицію позивача, але відсутні у нього (оригінали/копії кредитних договорів і відповідні документи, які підтверджують зобов`язання третіх осіб) - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування оскаржуваного рішення з огляду на  те, що відмова у задоволенні заявленого клопотання (про що судом першої інстанції ухвалено протокольно ухвалу 27.05.2020 у підготовчому засіданні), здійснена судом першої інстанції у відповідності до ст. ст. 14, 80, 81 Господарського процесуального кодексу України, що виключає скасування оскаржуваного рішення за наведеного скаржником доводу. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею  86  Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що   доводи скаржника  викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у  зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення  Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі №910/18702/19, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги. 
Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 дія оскаржуваного рішення була зупинена в силу приписів ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України, і за наслідками апеляційного розгляду рішення залишено без змін, а тому дія рішення  Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі №910/18702/19 підлягає поновленню. 
 
Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника. 

Керуючись ст.ст. 129, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
                              
ПОСТАНОВИВ:
         
   1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані"  на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі № 910/18702/19  -  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі № 910/18702/19  - залишити без змін. 
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2020 у справі № 910/18702/19.
           4. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за  Товариством з обмеженою відповідальністю "Дрім-Компані". 
5. Матеріали справи  №910/18702/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
 Повний текст підписано: 28.12.2020.

Головуючий суддя                                                                      С.Р. Станік 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                С.Я. Дикунська