ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" листопада 2020 р.           Справа№ 910/1173/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Буравльова  С.І.
суддів:            Пашкіної С.А. 
          Андрієнка  В.В. 

секретар                  Ковальчук Р.Ю.

за участю 
представників:       позивача - не з`явились
                                відповідача - Лопатнікова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн"
на рішення Господарського суду м. Києва від 06.08.2020 р. (повне рішення складено 07.08.2020 р.)
у справі № 910/1173/20 (суддя - Гумега О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн"
до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" звернулося з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним пункту 8.2 договору фінансового лізингу № 4П16079ЛИ від 16.09.2016 р.
Вимоги позивача обґрунтовані тим, що умови п. 8.2 вказаного договору суперечать положенням ч. 1 ст. 782 ЦК України та значно погіршують його становище, порушують його право як лізингоодержувача на предмет лізингу.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.08.2020 р. у справі № 910/1173/20 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що зміст пункту 8.2 договору суперечить нормам чинного законодавства України, чим фактично під час підписання договору лізингоодержувача поставлено в невигідне становище.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" у справі № 910/1173/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Калатай Н.Ф.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 р. апеляційну скаргу у справі № 910/1173/20 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення без руху апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 р. було призначено розгляд справи на 24.11.2020 р.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4917/20 від 24.11.2020 р. у зв`язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1173/20.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 р. апеляційну скаргу у справі № 910/1173/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Пашкіна С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2020 р. справу № 910/1173/20 було прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду. 
У судове засідання 24.11.2020 р. представник позивача не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.  
Доказів поважності відсутності вказаного представника суду не надано.
Також у матеріалах справи відсутні докази про те, що представник позивача був позбавлений можливості через будь-які перешкоди, в тому числі і карантинні, бути присутнім у судовому засіданні.
Крім цього позивач не наполягав на обов`язковій участі його представника у судовому засіданні, відповідного клопотання від нього завчасно не було подано апеляційному суду.
Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання вказаного представника не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення може призвести до безпідставного затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об`єктивного розгляду.  
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне. 
16.09.2016 р. між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" (далі - лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 4П16079ЛИ (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1 банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені договором строки, на умовах фінансового лізингу.
Як передбачено п. 3.1 договору, передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна, зазначеним у додатку № 3, що є невід`ємною частиною договору. З моменту підписання додатку № 3 лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті використання майна.
У відповідності до п. 5.1.8 договору банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, договір є розірваним з дати, зазначеної банком у повідомленні про відмову від договору.
Згідно з п. 6.2.4 договору лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання договору в стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежів за договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання договору.
Цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою лізингоодержувача після письмового повідомлення про це банка за 3 дні за наявної погодженої банком пропозиції щодо нового лізингоодержувача (п. 8.1 договору).
Відповідно до п. 8.2 договору цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 (три) дні, у наступних випадках: у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов`язань з належного/цільового використання майна, збереження майна. Не отримання згоди банку у встановлених випадках; у випадках одержання ухвали про порушення справи про банкрутство, постанови про накладення арешту на майно, вироку суду про конфіскацію майна лізингоодержувача; у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагород за договором; у випадку, якщо майно знищене, пошкоджене та не може бути відновлене (у повідомленні банк зазначає суму збитків та санкцій).
Згідно з п. 8.4 договору у повідомленні про розірвання сторони зазначають причину дострокового розірвання договору, при цьому договорів про внесення змін сторони не укладають.
Строк дії цього договору з дати підписання та скріплення печатками сторін акту прийому-передачі майна по 25.08.2024 р., а в частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання (п. 9.1 договору).
Договір та додатки до нього підписано сторонами договору із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі  угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 06.01.2016 р. (п. 10.4 договору).
На виконання умов укладеного договору відповідач передав, а позивач прийняв у платне володіння та користування нерухоме майно, що підтверджується підписаним обома сторонами актом приймання-передачі майна № 1 від 16.09.2016 р.
Спір у справі виник у зв`язку з тим, що п. 8.2 укладеного між сторонами договору, на думку позивача, суперечить нормам чинного законодавства України, зокрема, умова щодо підстав та порядку розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця), якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів, не відповідає вимогам ч. 1 ст. 782 ЦК України.
Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).  
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). 
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. 
Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.
Так, у матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують, що в момент вчинення оспорюваного договору позивачем були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Крім цього оспорюваний договір не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі.
Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його суттєвих умов.
Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених Законом, та із застосуванням наслідків недійсності, встановлених Законом.
Зміст правочину складають права та обов`язки, про набуття, припинення та зміну яких домовилися учасники правочину, а також особи, визначені сторонами в якості учасників цього правочину.
За статтями 6, 627 та 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Як було вказано вище, позивач вважає, що умова п. 8.2 договору стосовно підстав та порядку розірвання цього договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) суперечить ч. 1 ст. 782 ЦК України, значно погіршує його становище та порушує його право на предмет лізингу, а також порушує принципи цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.
Однак, укладення позивачем договору фінансового лізингу № 4П16079ЛИ від 16.09.2016 р. з визначеними у ньому умовами, зокрема і тими, що вважаються позивачем несправедливими (п. 8.2), було правом позивача.
Вбачається, що жодних застережень щодо умов договору під час укладення цього договору або його дії від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" не надходило. 
Розділом 8 договору сторонами погоджені умови щодо дострокового розірвання договору та повернення майна. Пунктом 8.2 укладеного договору визначені підстави, за яких договір може бути розірвано в односторонньому порядку за ініціативою банка.
Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Таким чином, про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підстави порушення договору. Розірвання або зміна договору може відбутися у зв`язку із односторонньою відмовою від договору однієї із його сторін, що тягне правові наслідки його розірвання або зміни. 
Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
Як передбачено ч. 2 ст. 7 Законом України "Про фінансовий лізинг", лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.
Таким чином зміст п. 8.2 договору фінансового лізингу № 4П16079ЛИ від 16.09.2016 р., яким сторони узгодили випадки розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою банку, відповідає положенням чинного на момент укладення договору законодавства.
Укладення сторонами договору свідчить про те, що вони дійшли згоди щодо всіх його умов, в тому числі і щодо порядку розірвання в односторонньому порядку договору за ініціативою банку, що не суперечить ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" та відповідає положенням ст. 6, 627, 782 ЦК України.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсним пункту 8.2 договору фінансового лізингу № 4П16079ЛИ від 16.09.2016 р. є необґрунтованою, недоведеною належними доказами та такою, що не підлягає задоволенню.
При цьому, доводи апеляційної скарги позивача є, фактично, тотожними тим доводам, які були викладені ним у позовній заяві, відтак оцінені судом.
Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд його відхиляє, оскільки правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
Так, відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 922/1898/17 від 10.07.2018 р. та у справі № 916/2128/18 від 23.01.2020 р.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 06.08.2020 р. у справі № 910/1173/20 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" не підлягає задоволенню. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 06.08.2020 р. у справі № 910/1173/20 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пріон Корпорейшн".
   4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 25.11.2020 р. 
Головуючий суддя                                                            С.І. Буравльов 

Судді                                                                                С.А. Пашкіна

                                                                                В.В.Андрієнко