ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

28 грудня 2020 року
м. Харків

справа № 641/8668/20
провадження № 22-ц/818/5834/20

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ», 
третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, 
третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віра Леонідівна 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2020 року, постановлену суддею Маньковською О.О., - 

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2020 року справу передано на розгляд до Корольковського районного суду м. Житомира.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню подається або за місцем його виконання (ч.12 ст.28 ЦПК України) або за місцезнаходженням юридичних осіб (ч.2 ст.27 ЦПК України).
Зазначає, що нотаріус вчиняють на документах лише виконавчі написи, і а ж ніяк його не виконує.
Законодавець пов`язує місце виконання рішення суду не з місцем знаходження кабінету/офісу приватного виконавця або нотаріуса, а з місцем вчинення виконавчих дій.
Вказує, що виконавчі дії вчиняються приватним виконавцем, з приводу виконання спірного виконавчого напису нотаріуса, в Слобідському районі м. Харкова, а тому справа підсудна суду, в територіальній юрисдикції якого знаходиться Слобідський район м. Харкова. Цим судом являється Комінтернівський район м. Харкова.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд до Корольковського районного суду м. Житомира, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати виконавчий напис №15681, вчинений 30 липня 2020 року приватним нотаріусом Горай О.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Александрит» заборгованості 13 740грн., таким, що не підлягає виконанню. Оскільки виконавчий напис виконується приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гарай О.С., який знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Велика Бердичівська, буд.35., тому дана справа повинна розглядатися Корольковським районним судом м. Житомира.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може , виходячи з наступного.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 28 ЦПК України встановлена підсудність справ за вибором позивача.

Так, ч.12 цієї статті передбачено, що позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Визначення змісту категорії місця виконання рішення наведене у статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

За правилами частин першої та другої наведеної статті виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виходячи зі змісту статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» місцем виконання судового рішення є місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання. Такі виконавчі дії провадяться за місцем проживання боржника, місцем його перебування, роботи або за місцем знаходженням його майна.

Отже, місце виконання рішення та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем можуть не співпадати та є відмінними правовими категоріями.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №263/14171/19.

Апеляційним судом встановлено, що місце роботи боржника (позивача по справі) є ТОВ «ТЕХНОКОМ», яке зареєстроване за адресою: м. Харків, пр. Героїв Сталінграда, буд.45, що за територіальністю відноситься до Комінтернівського району м. Харкова, що підтверджується постановою приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 02 вересня 2020 року ВП №62730223.

Згідно довідки №21977 про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 18 березня 2016 року позивач по справі ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що за територіальністю відноситься до Комінтернівського району м. Харкова.

Позивач у цій справі використав належне йому право вибору суду за правилами альтернативної підсудності, звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова за місцем своєї роботи та за зареєстрованим місцем свого проживання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо не підсудності даної справи Комінтернівському районному суду м. Харкова, оскільки позов подано до суду за місцем виконання виконавчого напису, за місцем роботи та за місцем проживання позивача, що відповідає частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». 

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду про передачу справи за підсудністю до Корольковського районного суду м. Житомира не може вважатись законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п. 6 ч. 1 ст.374, ст.ст.379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити. 

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2020 року – скасувати і справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                          Н.П. Пилипчук 

Судді –                                                                         О.Ю. Тичкова 

                                                                        В.Б. Яцина