Головуючий суддя у 1 інстанції - Трусова Т.О.
справа № 759/17335/19  
провадження № 22-ц/824/9546/2020

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2020 року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, -
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи з 15 вересня 2017 року.
В обґрунтування вимог зазначила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом ІІ групи загального захворювання з реабілітаційною програмою другого ступеню обмеження, прирівняне до І групи інвалідності, тобто непрацездатною. 
Указувала на те, що син позивача ОСОБА_2 умовив її подарувати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , пообіцявши пожиттєво опікуватись нею. 
11 вересня 2017 року позивач подарувала сину квартиру, а 15 вересня 2017 року син склав мировий договір, запевнивши її, що він має таку ж юридичну силу як і нотаріально завірений, де вся сім`я підписалася та підтвердила, що за передану власність нею будуть опікуватись пожиттєво. 
У травні 2018 року позивач упала та зламала шийку стегна, у зв`язку з чим була прооперована, перенесла клінічну смерть, знаходилась в реанімації. Проте син та його родина про неї не піклувалась, в лікарню не приходили. 
Окрім того, зауважувала, що комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_2 сплачує самостійно, хоча за умовами мирового договору такі платежі мав здійснювати відповідач. 
Посилалась на те, що у січні 2019 р. сім`я сина виїхала з України, залишивши її тяжко хвору без будь-якого догляду. Позивач отримує пенсію у розмірі 2 129,98 грн, іншого доходу не має. Також позивачу прописали пожиттєво приймати ліки від тромбоемболії, вартість яких становить до 2 000 грн. 
Стверджує, що у позивача три сини: відповідач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , але позивач та інші її сини вважають, що саме відповідач повинен матеріально її утримувати, оскільки йому була подарована квартира саме з умовою догляду за нею.
На підставі викладеного, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій з урахуванням уточненої та додаткової апеляційної скарги, заперечень на апеляційну скаргу просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати; визнати недійсними договір від 11 вересня 2017 року та від 15 вересня 2017 року; повернути позивачеві квартиру АДРЕСА_3 .
Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при недоведеності обставин, що мають значення для справи.
Скаржник зазначає, що відповідач іммігрувавши із України, фізично не може виконувати договір від 15 вересня 2017 року про довічне утримання позивача, у зв`язку з чим уважає, що ОСОБА_2 повинен повернути їй квартиру АДРЕСА_3 .
На думку апелянта, суд першої інстанції незаконно взяв до уваги докази щодо наявності у позивача ще двох синів та необґрунтованого висновку дійшов про обов`язок останніх опікуватись ОСОБА_1 .
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.
Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до частини 3 статті  369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її утримання, посилалася на те, що вона є непрацездатною особою та інвалідом ІІ групи та відповідно до норм СК України утримання непрацездатної матері, яка потребує допомоги є обов`язком їх повнолітніх дітей. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у жовтні 2017 році позивач отримала від відповідача свою частку від продажу подарованої нею відповідачу квартири у розмірі 5 000 дол. США, укладений між сторонами мировий договір не підтверджує погодження умов надання сином матері матеріального утримання, а також з того, що позовна заява не містить належних обґрунтувань заявлення вимог про надання утримання лише до відповідача з урахуванням того, що у позивача є ще двоє синів, кожен з яких отримав від матері у дар або у користування інше нерухоме майно. При цьому, суд зважив на неспроможність відповідача надавати матеріальну допомогу матері з огляду на те, що він хворіє на низку тяжких хронічних захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, та є особою з інвалідністю другої групи безстроково зі ступенем втрати професійної працездатності в розмірі 70%.
Колегія апеляційного суду перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги дійшла наступного висновку.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що останнім не оспорюється.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є непрацездатною особою, інвалідом ІІ групи загального захворювання, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві (Дніпровський район) в місті Києві та отримує пенсію за віком.
З позовної заяви вбачається, що окрім відповідача, у позивача є ще двоє дорослих синів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , народжених у другому шлюбі з ОСОБА_5 
15 серпня 2017 року позивач та відповідач уклали договір, за умовами якого позивач зобов`язалася подарувати відповідачу належну їй на праві власності двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався надати позивачу для довічного проживання належну йому на праві особистої власності двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , та після продажу подарованої йому квартири надати матері 5 000 дол. США.
На підставі договору від 11 вересня 2017 ОСОБА_1 подарувала                ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
15 вересня 2017 року між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 і членами його сім`ї - з іншого, укладено договір, за умовами якого син зобов`язався при продажу подарованої йому квартири надати матері 5 000 дол. США, пожиттєво піклуватись про матір (доглядати за нею в разі її хвороби), переселити матір та прописати її в двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , не підселяти в дану квартиру інших осіб, а мати, в свою чергу, зобов`язалась оформити субсидію, сплачувати комунальні послуги і дбайливо ставитись до цієї квартири (а.с. 8).
Даним договором також передбачено, що у разі форс-мажорних обставин (за змістом договору такою обставиною є смерть сина) матір зобов`язується не претендувати на спадщину, яка залишиться від сина, а за це члени сім`ї сина та спадкоємці будуть виконувати до кінця життя матері цей договір.
Доказів щодо наявності у позивачки у власності іншого нерухомого майна не надано.
18 жовтня 2017року відповідач передав позивачу грошову суму в розмірі 5 000 дол. США, що підтверджується розпискою від цієї дати, підписаною позивачем.
Позивачу на час звернення з позовом було 79 років, вона не працює, є особою з інвалідністю другої групи по опорно-руховому апарату, отримує пенсію в розмірі 2 129,98 грн. 
ОСОБА_1 хворіє на низку хронічних захворювань, зокрема, дифузний кардіосклероз з осередками ішемії, тромбоз глибоких вен правої нижньої кінцівки, хронічні холецистит та хронічний панкреатит, у травні 2018 року перенесла операцію з тотального ендопротезування правого кульшового суглобу, у червні цього ж року перебувала на лікуванні у відділенні анестезіології і інтенсивної терапії з діагнозом «тромбоемболія легеневої артерії, обструктивний шок», що підтверджується медичними документами.
Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.
Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
При цьому, сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-3066цс15.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №301/160/17.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2019 року - 1497 грн., з 01 липня - 1564 грн., з 01 грудня - 1638 грн.
Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено в 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2020 року - 1638 грн., з 01 липня - 1712 грн., з 01 грудня - 1769 грн.
Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06 серпня 2019 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) і отримує пенсію за віком у розмірі 2129,98 грн.
Позивачкою до позову також надані копія довідки про призначення інвалідності, копія виписки про операцію, копія виписки про лікування в реанімації та копії чеків про витрати на лікування.
Отже сам факт отримання пенсії у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність за наявності документально підтверджених витрат на лікування, за відсутності інших доходів, не забезпечує її об`єктивних потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків тощо, що підтверджує потреби матері у матеріальній допомозі.
Крім того, відповідачем підтверджено обставину, що позивачка самостійно несе витрати по оплаті комунальних послуг за проживання у належній відповідачеві квартирі. 
У запереченнях на позов відповідачем зазначено, що мати має можливість одну кімнату у наданій їй для проживання двокімнатній квартирі здавати в оренду квартиронаймачам і таким чином забезпечувати свої потреби. Разом з тим, такі доводи є припущенням, оскільки доказів фактичного отримання відповідного доходу позивачкою відповідачем суду не надано. При цьому, умовами укладеного 15 вересня 2017 року договору між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 і членами його сім`ї - з іншого,  вбачається, що сторони домовились не підселяти в дану квартиру інших осіб. 
Згідно положень статті 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.
У запереченнях на позов відповідач як на підставу для звільнення від обов`язку утримувати матір зазначав, що мати ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки віддавала його в дитинстві у цілодобовий садок, а в літку до профілакторію. Однак указана обставина на переконання колегії суддів не може свідчити про ухилення матері від обов`язку виконання своїх обов`язків, оскільки зазначені події виникли, як убачається із наданих позивачем поясненнях у апеляційній скарзі, внаслідок життєвих обставин, а саме фізичного стану дитини, наявності у позивача інших дітей, необхідності добиратися на роботу на електричці.
Отже, обставин, які давали б підстави для застосування положень статті 204 СК України у цій справі не установлено.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем в ході судового розгляду заявлено лише про ту обставину, що він є особою з інвалідністю другої групи безстроково зі ступенем втрати професійної працездатності в розмірі 70%, хворіє на низку тяжких хронічних захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, та на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей. Однак відповідачем до суду не надано відомостей про власне матеріальне становище та отримувані доходи, розміру сукупного доходу його сім`ї, який припадає на кожного члена сім`ї, не заявлялось про неможливість самостійно надати ці відомості, відповідних клопотань про витребування цих доказів не подавалось.
Ураховуючи, що обов`язок утримувати непрацездатних батьків є закріпленим законодавчо, доказів про те, що заявлений розмір аліментів на утримання матері є надмірним - відповідачем не надано, отже висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів є помилковим.
Згідно положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, неповною мірою встановив усі обставини справи та не перевірив їх доказами, зокрема не взяв до уваги, що позивач є непрацездатною особою та інвалідом другої групи, потребує лікування, а тому має потребу і необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідач, який є її сином, не надає, доказів про неможливість сплачувати аліменти на утримання матері не надав, і підстави, передбачені положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідача від його обов`язку утримувати непрацездатну матір не доведені, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 .
Разом з тим, з урахуванням того, що прожитковий мінімум для непрацездатних осіб з 01 січня 2020 року складає 1638, 00 грн., а позивачка отримує пенсію у розмірі 2129,98 грн, та враховуючи принципи справедливості і пропорційності, а також те, що у позивачки є ще двоє інших синів, які за законом також зобов`язанні її утримувати та надавати матеріальну допомогу, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів у розмірі 1000, 00 грн щомісячно.
Вимоги апеляційної скарги щодо визнання недійсними договорів від 11 вересня 2017 року та від 15 вересня 2017 року та повернення позивачеві квартири АДРЕСА_3 не були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції, тому не можуть бути предметом розгляду у суді апеляційної інстанції згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
 
Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 376 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 січня 2020 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) аліменти на її утримання у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп. щомісячно, починаючи з 21 вересня 2019 року.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	
	С.О. Журба