ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 355/1709/19                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року                                                                                     м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                               - Єгорової Н.М.,
суддів                                                            - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області та Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області та Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просив:
-          визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації щодо відмови у перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 - 2019 рік в розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 - 2019 рік у розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати на момент виплати щорічної допомоги;
- визнати протиправними дії Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області по відмові в проведенні перерахунку ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії, як інваліду 2 групи з числа ліквідаторів, потерпілих внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, починаючи з 01 січня 2012 року по 18 листопада 2019 року;
- зобов`язати Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату позивачу, як особі, яка стала інвалідом другої групи першої категорії внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, державної основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, за період, починаючи з 01 січня 2012 року по 18 листопада 2019 року включно, з урахуванням проведених виплат.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:
-          визнано протиправними дії Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області по відмові в проведенні перерахунку ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії, як інваліду 2 групи з числа ліквідаторів, потерпілих внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року;
          - зобов`язано Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , як особі, яка стала інвалідом другої групи першої категорії внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, державної основної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року, з урахуванням вже виплачених сум;
-          у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині тих вимог у задоволенні яких суд першої інстанції відмовив та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Апелянт зазначає, що до спірних правовідносин належить застосовувати норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 та постанови Кабінету Міністрі України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562, які значно звужують обсяг прав позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області просить залишити її без задоволення. Водночас, зазначає про те, що під час розгляду вказаної справи суд першої інстанції повинен був врахувати норми ст. 122 КАС України та застосувати наслідки пропуску строків позовної давності з позовними вимогами, що були пред`явлені поза межами такого строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, які були пред`явлені до Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного Фонду України у Київській області, не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в територіальному органі Пенсійного фонду України з 03 січня 2005 року та з вказаної дати отримував пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, категорії 2, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII), призначену за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З 16 грудня 2011 року позивачу встановлено другу групу інвалідності захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, надано посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1 та переведено його на пенсію по інвалідності відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
ОСОБА_1 06 серпня 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області  із заявою щодо здійснення перерахунку та виплати його пенсії.
Управління обслуговування громадян Баришівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області листом від 25 жовтня 2019 року № 1481/І-01 повідомив позивача про відсутність підстав для перерахунку вказаних пенсійних виплат, оскільки їх обчислення та виплата здійсненні у відповідності до вимог чинного законодавства України.
Також ОСОБА_1 звертався до Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області щодо надання йому інформації щодо виплати допомоги на оздоровлення за період з 2007 року по 2019 рік.
Управління соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області листами від 08 квітня 2019 року № 04-09 № 836 та від 27 серпня 2019 року № 04-14/1908 повідомило, що за період з лютого 2007 по квітень 2011 позивачу виплачено позивачу щорічну допомогу на оздоровлення у сумі 500 грн 00 коп. (100 грн 00 коп. щорічно), з лютого 2013 року по лютий 2019 рік - 916 грн 00 коп. (120 грн 00 коп. щорічно). Крім того, зазначило, що виплата коштів на виконання рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2007 року у справі № 2а-1297/2007 не здійснена у зв`язку з відсутністю коштів на виконання рішень судів.
Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 01 січня по 02 серпня 2014 року правове регулювання правовідносин щодо виплати основної державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру іншими законами, крім Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не здійснювалося. 
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що здійснюючи нарахування та виплату позивачу пенсії у спірний період, тобто з 01 січня 2012 року по 01 січня 2014 року та з 03 серпня 2014 року по 18 листопада 2019 року включно, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки діючим законодавством України у вказаний час було надано право Кабінету Міністрів України регулювати питання здійснення соціальних виплат та допомоги в межах відповідних фінансових ресурсів, шляхом прийняття відповідних постанов, у тому числі щодо виплати основної державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, які визначені ст. 50, 54 Закону № 796-XII.
Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, які були пред`явлені до Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області.
При цьому Київський окружний адміністративний суд зазначив, що при розгляді позовних вимог ОСОБА_1 стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення. Щодо позовних вимог, які були пред`явлені до вказаного відповідача за період, який не охоплюється рішенням Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2007 року у справі № 2а-1297/2007, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за спірний період відповідачем було правомірно виплачено позивачу щорічну допомогу на оздоровлення.
Колегія суддів частково погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Згідно з ст. 50 Закону №796-XII  (в редакції, яка була чинною станом на час призначення пенсії позивачу) особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, зокрема, інвалідам II групи у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком.
Частиною 4 ст. 54 Закону №796-XII (в редакції, яка була чинною станом на час призначення пенсії позивачу) визначено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими, зокрема, по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.
При цьому, вихідним критерієм розрахунку додаткової пенсії виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом про Державний бюджет України. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 були визначені мінімальні розміри основної пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 04 червня 2011 року № 3491-VI, який набрав чинності 19 червня 2011 року, зокрема п. 7 ч. 1 зазначеного Закону Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пунктом 4, яким встановлено, що у 2011 році норми і положення ст.ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст.ст. 14, 22, 37 та ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнано такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.
Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» норми і положення ст.ст.  20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.
Згідно з абз. 8 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема, питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
Також, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» встановлено, що у 2013 році норми і положення, зокрема, ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року, який набрав чинності 03 серпня 2014 року, доповнено Розділ «Прикінцеві положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» пунктом 67, якими встановлено, що норми і положення ст.ст. 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».
Крім того, 28 грудня 2014 року прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», пунктом 9 Прикінцевих положень якого встановлено, що норми і положення, зокрема, ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який набув чинності 1 січня 2015 року, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення ст.ст. 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Зазначені положення п. 26 Бюджетного кодексу України були чинними також у 2016 - 2019 роках.
Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України у 2011 - 2013 роках та у період з 03 серпня 2014 року по 2019 рік включно.
Водночас, Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (в редакції, чинній до 03 серпня 2014 року) не передбачалось обмежень щодо застосування ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Виходячи з пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, з 01 січня по 02 серпня 2014 року включно під час визначення розміру пенсії ОСОБА_1 застосуванню підлягали положення ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210.
У відповідності до п. 3 ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.
Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» затверджено порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру виплат передбачених, зокрема, ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Враховуючи вищевикладене, виплачуючи позивачу з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року та з 03 серпня 2014 року пенсію та доплати у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідач діяв правомірно.
Така правова позиція щодо застосування наведених норм права у спорах цієї категорії висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 квітня 2016 року в справі № 285/4300/14-а, від 21 лютого 2018 року в справі № 619/2262/17.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області заперечуючи проти задоволення позовних вимог, які були пред`явлені до вказаного відповідача, стверджує, що позивач пропустив строк звернення до суду.
Разом з тим, колегія суддів вважає такі доводи безпідствними з огляду на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 635/7878/16-а.
У вказаній постанові, враховуючи позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.
Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Системний аналіз вказаної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017) та від 22 листопада 2019 року у справі №1140/3136/18.
Стосовно ж доводів апелянта про необхідність задоволення позовних вимог, які були пред`явлені до Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації щодо відмови у перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення та зобов`язання провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за період з 2007 року по 2019 рік у розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати на момент виплати щорічної допомоги суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вважаючи, що йому неправомірно нараховано і виплачено щорічну допомогу на оздоровлення у 2007 році звертався з позовом до суду.
Постановою Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2007 року у справі № 2а-1297/2007 зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік у розмірі передбаченому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме в розмірі кратному до мінімальної заробітної плати на виплати щорічної допомоги.
Звертаючись до суду з позовом, який становить предмет судового розгляду, позивач, як на підставу для звернення до суду, посилається на невиконання Управлінням соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області вказаного рішення суду.
Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Тобто, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.
З огляду на зазначені обставини, колегія суддів вважає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.
Стосовно ж іншої частини позовних вимог у задоволенні яких суд першої інстанції відмовив, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Київський окружний адміністративний суд під час прийняття оскаржуваного рішення, не врахував такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом 20 листопада 2019 року.
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З наведених норм вбачається, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 804/4217/18.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог за період з 2008 року по 2018 рік, зазначивши про те, що у вказаний період часу відповідач виплачував одноразову допомогу позивачу у належному розмірі.
Разом з тим, суд не врахував того, що до зазначених позовних вимог застосовуються строки звернення до суду, що передбачені ст. 122 КАС України.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач у 2007 році звертався до суду з позовом до Управлінні праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації стосовно виплати йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік у розмірі передбаченому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме в розмірі кратному до мінімальної заробітної плати на виплати щорічної допомоги.
У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що з дати набрання законної сили постановою Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2007 року у справі № 2а-1297/2007, позивач мав можливість дізнатись про підстави нарахування йому відповідних виплат щорічної допомоги на оздоровлення в Управлінні праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації.
Разом з тим, позовна заява та апеляційна скарга позивача не містять доводів щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду за 2008 - 2018 роки.
Відтак, позовні вимоги за вказаний період заявлені з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, визначеного ст. 122 КАС України, за відсутності поважних причин його пропуску та підстав для поновлення.
З огляду на зазначені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації щодо відмови у перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 - 2018 роки в розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підлягають залишенню без розгляду.
Стосовно ж позовних вимог, які були пред`явлені до вказаного відповідача 2019 рік, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що у 2019 році позивачу була виплачена допомога на оздоровлення у розмірі, який передбачено постановою Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562, а саме - 120 грн 00 коп.
Правові підстави та порядок компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім`ям у зв`язку із втратою годувальника та щорічна допомога на оздоровлення таким особам визначено у ст.  48 Закону  № 796-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562 (далі - Постанова № 562),
Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII внесено зміни, зокрема, до ст. 48 Закону № 796-XII, та вказану статтю викладено у редакції, згідно з якою щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Прикінцевих положень  Закону № 76-VIII, цей  Закон  набирає чинності з 01 січня 2015 року, крім пункту 42 розділу I  цього Закону  (щодо  Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру»), який набирає чинності з 25 квітня 2015 року.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо усунення дискримінаційного ставлення до громадян, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях та військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї» від 21 квітня 2016 року № 1339-VIII, який набрав чинності з 22 травня 2016 року,  ст. 48 Закону №796-ХІІ  викладено в новій редакції: «одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, які стали інвалідами внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, сім`ям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.
Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.
Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».
Таким чином, починаючи з 01 січня 2015 року та станом на 2019 рік ст. 48 Закону №796-ХІІ не містила положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення особам у відповідних розмірах кратних до мінімальної заробітної плати.
Крім того, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч.ч.  1 - 3 ст.  95, ч. 2 ст.  96, п.п. 2,  3,  6 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст.129 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 9 КАС України  в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України від 25 січня 2012 року № 3рп/2012  встановлено, що нормативно - правові акти Кабінету міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої  ст. 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання  Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
Розмір щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовано постановою Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562.
З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити відповідні виплати у 2019 році суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виплату позивачу допомоги на оздоровлення було здійснено відповідачем на підставі чинного на вказаний час законодавства, а саме:  постанови Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562, а тому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог є правовірним.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо необхідності розгляду по суті позовних вимог ОСОБА_1 , які були пред`явлені до Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправними дій та зобов`язання провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 - 2018 рік у розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати на момент виплати щорічної допомоги, оскільки такі вимоги підлягають залишенню без розгляду.
Разом з тим, відмовляючи у іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції прийняв рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати у відповідній частині.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242 - 244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про:
- визнання протиправними дій Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації щодо відмови у перерахунку ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 - 2018 рік в розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Баришівської районної державної адміністрації Київської області провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 - 2018 рік у розмірі передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати на момент виплати щорічної допомоги.
У скасованій частині прийняти нову постанову про залишення без розгляду вказаних позовних вимог.
У іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                         Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                               Є.О. Сорочко

                                                                                                     І.В. Федотов