КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №756/14430/19                                                                       головуючий у суді І інстанції: Шевчук А.В.
провадження №22-ц/824/15126/2020                                               головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 грудня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Поливач Л.Д., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу, в розмірі 754 080, 75 грн. 75 коп., за договором позики грошей від 30 травня 2016 року шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів. 
Свої вимоги мотивувала тим, що 30 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який зареєстрований в реєстрі за № 383 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до якого, іпотекодавець передає іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_2 , предмет іпотеки складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 34,5 кв.м.,  у тому числі жилою площею 17,9 кв.м.. Квартира належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13 квітня 1993року Першою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 20-8469, зареєстрованого Київським міським БІТ 20 квітня 1993 року в книзі 11-31, за реєстровим №106/31039. Відповідно до договору іпотеки від 30 травня 2016 року, за домовленістю сторін заставна вартість предмета іпотеки становить 700000,00 грн.. 
30 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір позики грошей. Згідно п.1 договору позики грошей від 30 травня 2016 року позичальник отримав у власність від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 754080,75 грн., що за курсом Національного банку України станом на 30 травня 2016 року становить 30000,00 доларів США. Відповідно до п. 2 договору позики грошей від 30 травня 2016 року, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 травня 2021 року, виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Києва або за іншою адресою, вказаною позикодавцем, згідно п.6 Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, позичальник передає в іпотеку позикодавцю належну позичальнику квартиру АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла боржник ОСОБА_3 після останньої відкрилась спадкова справа №08/2016, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 59319445. ОСОБА_1 , 03 серпня 2016 року направила заяву №22 приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О., в якій зазначила: «Прошу повідомити спадкодавців померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , про наявний борг спадкодавця в сумі 754080,75 грн., що станом на момент укладення договору позики становило 30000,00 доларів США та про їх обов`язок задовольнити кредитора. 
17 серпня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. надала довідку №84/02-14 в якій зазначено, що станом на 17 серпня 2016 року ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .. 06.09.2016 року та 10 січня 2017 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 направляв двічі ОСОБА_2 заяву вимогу (фіскальний чек №8712 від 16.09.2016 року, фіскальний чек №0126 від 12.01.2017 року та фіскальний чек №0125 від 12.01.2017 року), в якому зазначена вимога до ОСОБА_2 щодо виплати боргу ОСОБА_5 , який виник на підставі Договору позики та забезпеченого Договором іпотеки, в розмірі 754080 грн. 75 коп..
11 квітня 2017 приватний нотаріус Київського міського округу Бровченко М.О. надала відповідь на адвокатський запит Татунця В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 №01/04-2017 від 07 квітня 2017 року в якому зазначила, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадщину прийняла одна особа, право на спадкове майно станом на 11 квітня 2017 року не оформлялося і не видавалося свідоцтво про право на спадщину. ОСОБА_2 ігнорує всі звернення ОСОБА_1 щодо повернення боргу, який виник на підставі договору позики та забезпеченого договору іпотеки в розмірі 754 080,75 грн..
Ухвалою Оболонськогорайонного суду міста Києвавід 26 жовтня 2020 року закрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики на підставі п.3 ч.1 ст.255ЦПК України. 
Не погодившись із вказаними судовим рішенням, адвокат Татунець Владислав Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказує, що представником позивача отримано ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року, де зазначено що 01 жовтня 2018 року Оболонським районним судом м. Києва задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей від 30 травня 2016 року розмірі 754080 грн. 75 коп., вказане рішення та постанову Київського апеляційного суду скасовано постановою Верховного Суду України від 11 вересня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей від 30 травня 2016 року у розмірі 754080 грн. 75 коп. відмовлено. Проте, згідно висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2019 року по справі № 756/9067/17-ц висновки судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову з такими вимогами є помилковими, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не обрав жодного способу реалізації такої вимоги ані передбаченої законом. Не зазначення конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки унеможливлює виконання такого рішення, відповідно не призведе до поновлення порушеного права позивача. 
Зазначив,  що позивач ОСОБА_1 29 жовтня 2019 року звернулась з позовною заявою ОСОБА_2 про звернення стягнення суми боргу, в розмірі 754080 грн. 75 коп. за договором позики грошей від 30 травня 2016 року шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, відповідно до вищевикладеного, звертаючись до суду, позивачем було заявлено інший предмет позову, ніж у позовній заяві по справі № 756/9068/17-ц. Посилається на постанову Верховного Суду України у справі № 640/7778/18 від 22 травня 2019 року, у якій зазначено, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Адвокат Якима Євгеній Іванович, який діє в інтересах ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що ОСОБА_1 у липні 2017 року вже зверталась до суду з цілком аналогічним позовом, в якому відповідачкою була теж ОСОБА_2 , з тими же самими вимогами, в якому теж заявляла вимогу про переведення боргу на спадкоємицю по договору позиви на підставі ст. 1281 ЦК України. Основною вимого першого позову було саме «стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошей від 30 травня 2016 року», тобто - стягнення заборгованості, і саме в цьому стягненні заборгованості було відмовлено в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2019 року. Сам по собі спосіб стягнення грошей існувати не може, оскільки спосіб забезпечення виконання договору позики (договір іпотеки) являється вторинним (допоміжним) договором, який існувати без договору позики не може, і Верховний Суд України відмовив саме в задоволені основного договору про стягнення боргу, саме так, як це було зазначено вимогою в позовній заяві, у прохальній частині нового позову знову ставиться питання щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу з договором позики, тобто, вимоги по цим двом позовам щодо примусового виконання договору позики є ідентичними.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 подали до Оболонського районного суду м. Києва аналогічний позов до ОСОБА_2 про той самий предмет і з тих самих підстав, який вже вирішений по суті (справа №756/9068/17). Таким чином, судом встановлено не лише підстави для закриття провадження у справі, але й зловживанням позивачем та її представником процесуальним правом, що є недопустимим.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Предмет позову в розумінні цивільного процесуального закону - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Згідно з висновками Верховного Суду щодо застосування п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, що викладені в постановах від 10.06.2020 року у справі №366/2099/17, від 27.05.2020 року у справі №761/35475/18, від 13.05.2020 року у справі 65/4455/19, від 08.04.2020 року у справі №910/16868/19, від 27.11.2019 року у справі №303/4229/16-ц, від 27.11.2019 року у справі №235/4711/15-ц, від 22.05.2019 року у справі №640/7778/18, від 19.11.2019 року у справі №640/5563/19, від 09.10.2019 року у справі №285/3912/18, від 19.06.2019 року у справі 59/488/17, закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе лише за умови, що позов за результатами розгляду якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто, збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Встановлено, що  у липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до   ОСОБА_2 про звернення стягнення суми боргу, в розмірі 754080 грн. 75 коп. за договором позики грошей від 30 травня 2016 року, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Полстановою ВС України від 11 вересня 2019 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Також встановлено, що у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до   ОСОБА_2 про звернення стягнення суми боргу, в розмірі 754080 грн. 75 коп. за договором позики грошей від 30 травня 2016 року, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.
Отже, суд першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження прийшов до помилкового висновку про однаковий предмет позову, що заявлявся у 2017 р. та 2019р..
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, оскільки суд першої інстанцій не звернув уваги на те, що у справі №756/9068/17-ц ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, проте, не обрала жодного способу реалізації такої вимоги ані передбаченої договором, ані передбаченої законом, у зв`язку із зазначеним, у задоволенні позовних вимог відмолено. У даній справі, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення суми боргу, в розмірі 754080 грн. 75 коп. за договором позики грошей від 30 травня 2016 року, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що предмет та підстави позову у цивільній справі №756/9068/17-ц та у цій справі №756/14430/19 не є однаковими, а тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є помилковим, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - постановлена з порушенням норм процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Тобто, вирішуючи питання про закриття провадження, суд першої інстанції мав керуватись п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та практикою Верховного Суду.
Доводи викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 у липні 2017 року вже зверталась до суду з цілком аналогічним позовом, в якому відповідачкою була теж ОСОБА_2 , з тими же самими вимогами, в якому теж заявляла вимогу про переведення боргу на спадкоємицю по договору позиви на підставі ст. 1281 ЦК України, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та спростовують наявними у матеріалах справи доказами.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києвавід 26 жовтня 2020 року скасувати повністю, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «22» грудня 2020 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко        	
Судді	Л.Д. Поливач          	
   	О.І. Сліпченко