ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 460/6232/20 пров. № А/857/12253/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Кухтея Р.В.,
                                                                                             Шевчук С.М.,
секретаря судового засідання                                            Чопко Ю.Т., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м.Київ ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Недашківська К.М.), ухвалене у порядку письмового провадження в м.Рівне 10 вересня 2020 року, повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року, у справі №460/6232/20 за позовом ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу м.Київ Клітченко Оксани Анатоліївни, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» про визнання протиправною та скасування постанови, 

В С Т А Н О В И В:

26.08.2020 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м.Київ Клітченко Оксани Анатоліївни, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», просила визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №62799287 від 13.08.2020.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі №460/6232/20 позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець приймає виконавчий документ та відкриває виконавче провадження з метою його примусового виконання виключно за такої умови: якщо місце проживання, перебування боржника – фізичної особи та місцезнаходження боржника – юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому такий приватний виконавець здійснює діяльність та, відповідно, на яку розповсюджуються компетенція цього приватного виконавця. Суд першої інстанції вказав, що у приватного виконавця був наявний документ – Кредитний договір, зі змісту якого вбачається, що адреса реєстрації та адреса фактичного проживання позивача одна і та ж – « АДРЕСА_1 ». Суд першої інстанції зазначив, що будь-які докази на підтвердження того, що станом на момент прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження місце проживання чи перебування позивача було зареєстроване в місті Києві, відповідачем не надано. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Приватний виконавець виконавчого округу м.Київ Клітченко Оксана Анатоліївна подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що виконавчим документом встановлено, що місце проживання боржника знаходиться в межах виконавчого округу м.Києва. Скаржник вказує, що у стягувача є право вибору пред`явлення виконавчого документу або ж за місцем реєстрації, або ж за місцем проживання боржника. Скаржник зазначає, що виконавчий напис нотаріуса, який слугував підставою для відкриття виконавчого провадження, не скасовувався в судовому порядку, є чинним. Скаржник зазначає, що не мав підстав для повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання, а також зазначає, що у приватного виконавця є законодавчо встановлене право відкривати виконавче провадження не за місцем реєстрації боржника, а за місцем його проживання. Обов`язку перевірити місцезнаходження боржника не має, тоді як будь-які відомості, які дають змогу ідентифікувати конкретну фізичну особу, відносяться до персональних даних, які є конфіденційною інформацією. Вказує, що приватний виконавець не має права перевіряти інформацію про місце проживання боржника до відкриття виконавчого провадження.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, в порядку встановленому статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Клітченко Оксаною Анатоліївною від 13.08.2020 відкрито виконавче провадження ВП №62799287 про примусове виконання виконавчого напису №5645, виданого 03.07.2020 про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 11 369,86 грн. Адреса боржника: АДРЕСА_2 . 
Вважаючи дії приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Клітченко Оксани Анатоліївни щодо відкриття виконавчого провадження незаконними, такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі – Закон № 1404-VIII).
Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону № 1404-VIII).
Згідно з частино 2 статті 24 Закону №1404-VIII приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Статтею 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1403-VIII).
Згідно зі статтею 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 23 Закону № 1403-VIII у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Частинами 1, 2 статті 25 Закону № 1403-VIII встановлено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Відповідно до пункту 10 частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Аналогічне положення закріплено пунктом 10 розділом ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від       02 квітня 2012 року № 512/5, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція № 512/5).
Пунктом 1 розділом ІІ Інструкції № 512/5 встановлено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції №512/5 заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.
У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості, зокрема, дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача.
У разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (пункт 5 розділу ІІІ Інструкції № 512/5).
Таким чином, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.
Таким чином, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи або місце знаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджується компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання. Приватний виконавець перевіряє місце проживання боржника фізичної особи та місце знаходження його майна на стадії відкриття виконавчого провадження, адже має перевіряти наявність або відсутність підстав (частина 4 статті 4 Закону №1404-VIII) для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття його до виконання, в тому числі у випадку пред`явлення виконавчого документу не за місцем виконання.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що виконавчим округом приватного виконавця Клітченко Оксани Анатоліївни є м.Київ, тоді як відповідно до паспорта серії НОМЕР_1 зареєстрованим місцем проживання позивача є – АДРЕСА_3 .
Згідно з записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 з 02.03.2011 працевлаштована у місті Рівне (Відокремлений підрозділ «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця».
У позовній заяві зазначено, що адреса « АДРЕСА_2 », яка вказана у оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження, позивачу не відома, відношення до реєстрації місця проживання чи місця фактичного перебування у місті Києві позивач заперечує.
У Виконавчому написі нотаріуса від 03.07.2020, який підлягав примусовому виконанню, зазначено дві адреси боржника: адреса реєстрації - « АДРЕСА_4 » та адреса проживання - « АДРЕСА_2 ».
До матеріалів справи відповідачем долучені матеріали виконавчого провадження №62799287, в яких міститься копія Кредитного договору від 15.02.2016, укладеного між позивачем (Позичальник), ПАТ «Платинум Банк» (Банк) та ПрАТ «Ренесанс Життя» (Страховик), про звернення стягнення за яким видано Виконавчий напис нотаріуса від 03.07.2020, у якому містяться реквізити учасників правочину (Договору), зокрема, щодо Позичальника – ОСОБА_2 : адреса реєстрації – « АДРЕСА_1 »; адреса фактичного місця проживання – « АДРЕСА_1 ».
Проте, у заяві стягувача про примусове виконання рішення, на підставі якої відкрито виконавче провадження ВП №62799287, вказані дві адреси боржника: адреса реєстрації - « АДРЕСА_4 » та адреса проживання - « АДРЕСА_2 ».
Так, згідно із частиною першою та другою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
За приписами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання – житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні.
Належні та допустимі докази зареєстрованого місця проживання/перебування позивача, як у період укладення кредитного договору, видачі виконавчого напису нотаріусом, відкриття виконавчого провадження відповідачем, так і на час розгляду справи у суді за адресою: АДРЕСА_2 , у матеріалах справи відсутні, так само як і докази наявності коштів на банківських рахунках, що відкриті у банку, який знаходиться у місті Києві.
Наявність будь-якого майна у позивача (боржника) у м. Києві (в межах виконавчого округу відповідача) ні судом першої, ні судом апеляційної інстанцій не встановлена. 
В свою чергу, Закон №1404-VIII не пов`язує можливість відкриття виконавчого провадження із інформацією, викладеною у заяві про відкриття виконавчого провадження, зокрема, щодо адреси проживання боржника. У разі пред`явлення виконавчого документа не за місцем реєстрації, вказаної у виконавчому документі, стягувачем до заяви мали б бути приєднані підтверджуючі документи, що дають змогу достовірно встановити, що боржник проживає/перебуває за адресою, зазначеною стягувачем у заяві.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції, надаючи правову оцінку аргументам сторін, приходить до висновку, що відповідач порушив правила територіальної діяльності приватних виконавців, оскільки, знаючи місце проживання позивача (боржника), що не належить до його виконавчого округу, прийняв виконавчий документ з іншого виконавчого округу, обравши на власний розсуд адресу проживання позивача, яка не підтверджена документально, не володіючи достовірною інформацією про фактичне проживання боржника за вказаною адресою у м. Києві.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 квітня 2020 року (справа №580/3311/19), від 08.04.2020 (справа №804/6996/17).
Крім того, частиною 5 статті 18 Закону №1404-VIIІ передбачено, що під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.
Отже, оскільки виконавчий документ приймався відповідачем до виконання не за місцем проживання боржника чи знаходження його майна, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження.
Згідно з статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2020 ВП №62799287, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 230, 241, 243, 289, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м.Київ ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі №460/6232/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 26.10.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України