КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №372/3320/19                                                                    головуючий у суді І інстанції: Тиханський О.Б.
провадження №22-ц/824/11672/2020                                           головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
03 листопада 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                                  Сушко Л.П.,
суддів:                                                           Іванової І.В., Сліпченко О.І., 
секретар судового засідання:                                     Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської областівід 25 червня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки із незаконного володіння, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року заступник прокурора Київської області в інтересах позивачів звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства, у тому числі  ОСОБА_2  - земельну ділянку площею 1,99 га. У подальшому, управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ 802270, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041. В подальшому право власності на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041 набуто ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2013 № 2279. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. від 24.04.2013 за індексним номером 1931486, зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041.
Земельна ділянка надана у приватну власність розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 мала лісогосподарське призначення та вкрита лісом. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, так за рахунок земель лісогосподарського призначення районна державна адміністрація передала ОСОБА_2 земельну ділянку на території Красненської сільської ради, площею 1,99 га. Вищевказане Розпорядження Обухівської районної державної адміністрації прийнято всупереч ст. ст. 20, 55, 56, 57, 84, 116, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» підлягає визнанню судом недійсним. Оскільки зазначене розпорядження суперечить вимогам закону, тому отримана у приватну власність земельна ділянка підлягає поверненню належному власнику. В зв`язку з чим прокурор звернувся з вказаним позовом до суду та просить визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 ««Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» в частині передачі  ОСОБА_2  земельної ділянки площею 1,99 га; витребувати на користь держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» (код ЄДРПОУ 00991373) з незаконного володіння ОСОБА_1  земельну ділянку площею 1,99 га. з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041, які знаходяться на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки із незаконного володіння. 
Не погодившись із вказаними судовим рішенням, Перший заступник прокурора Київської області подавапеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просиврішення суду першої інстанції скасувати іухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не зазначено жодного доказу, який би відповідав вимогам 77-80 ЦПК України і підтверджував пропуск строку для звернення до суду із позовом. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не вірно встановлено момент, з яким закон пов`язує виникнення права на звернення до суду, оскільки позивачі не були сторонами у даних правовідносинах щодо передачі земель у приватну власність. Звертає увагу суду на те, що у матеріалах справи наявні докази про те, що необхідність захисту своїх порушених прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2018-2019 роках за результатами системного аналізу інформації різних органів державної влади, установ та організацій. Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів про те, що оскаржуване Розпорядження надавалося в 2009 році органам прокуратури для його опрацювання на предмет законності, з відміткою про їх отримання органами прокуратури.        
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники справи відзивів на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк не надали.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Вирішуючи даний спір і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позовні вимоги загалом ґрунтуються на законі, обставини, покладені в основу позову знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду, дослідженими судом доказами підтверджується незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності держави, тому позовні вимоги по їх суті доведені належними і допустимими доказами. Однак, під час судового розгляду справи представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Суд дійшов висновку про необхідність застосування строку позовної давності, з наступних підстав, оскільки у прокурора позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права та оскарження розпорядження Обухівської районної державної адміністрації сплинула ще 19.01.2012. У ДП «Київське лісове господарство» та Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства строк позовної даності на звернення до суду сплинув у 2016 році.
Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Відповідно до ст. ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до ст. 57 Лісового кодексу України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування, відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
Відповідно до абзацу 1 п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 Лісового кодексу України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.
Відповідно до ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.
Відповідно до ч. 6 ст. 149 ЗК України обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Відповідно до ч. 5 ст. 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.
Встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 №50 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства, у тому числі  ОСОБА_2  - земельну ділянку площею 1,99 га.
У подальшому 09 жовтня 2009року, управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ 802270, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на земельну ділянку площею 1,99 га з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041.
Відповідно доІнформаційної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 179627994 від 03.09.2019, на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2013 № 2279, ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку площею 1,99 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: Київська область, Обухівський район, Красненська сільська рада, з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041.
Відповідно до інформації ДП «Київське лісове господарство» від 29.07.2019 №02-02/597 погоджень на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером: 3223185100:04:003:0041, яка частково розташована на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Обухівського лісництва у виділ НОМЕР_3 кварталу НОМЕР_4 підприємство не надавало.
Також, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується проектами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс» державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року та ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства 2015 року (Обухівське лісництво) та планами лісонасаджень Обухівського лісництва ДЛГО «Київліс» та ДП «Київське лісове господарство» лісовпорядкування 2003, 2014 років.
За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 02.02.2018 № 42, земельна ділянка, з кадастровим номерами 3223185100:04:003:0041, яка надана у власність громадянину ОСОБА_2 розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років, відноситься до лісів Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і накладається на виділ НОМЕР_3 кварталу НОМЕР_4 вказаного лісництва.
Право постійного користування Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство» лісами НОМЕР_4 кварталу підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003, 2014 років відповідно до п.5 «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України, згідно з якими спірні лісові ділянки відносилися до земель лісогосподарського призначення.
Розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 № 50 передано у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 1,99 га, яка частково накладається на землі лісогосподарського призначення, а саме на виділ НОМЕР_3 кварталу НОМЕР_4 (за матеріалами лісовпорядкування 2003, 2014 років) Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство». Рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. ст. 142, 149 Земельного кодексу не приймались.
Вказане свідчить про те, що Обухівська районна державна адміністрація фактично вилучила та змінила цільове призначення земель лісового фонду у вигляді земельної ділянки, яка перевищує 1 га, що свідчить про перевищення районною державною адміністрацією передбачених законом повноважень.
Відповідно до інформації Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 30.01.2018 № 04-48/253, погодження на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок Управлінням не надавалось.
Ураховуючи вищевикладені обставини, судом першої інстанції вірно встановленообставини справи в частині, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації передано у власність земельну ділянку лісового фонду без згоди землекористувача, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України, а також порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом та за відсутності згоди органу лісового господарства.
Відповідно до ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про визнання незаконнимрозпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 №50 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства, у тому числі ОСОБА_2  - земельну ділянку площею 1,99 га. 
Відповідно до  ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право  на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.
Відповідно до ст.386ЦК  України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Встановлено, що вказаною незаконною передачею у власність громадянину ОСОБА_2 належної державі земельної ділянки лісового фонду зачіпаються інтереси держави.
Згідно договору купівлі - продажу від 24.04.2013 року ОСОБА_4 купила у ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Оскільки спірна земля в подальшому відчужена за відплатними договорами, а майно, дійсним власником якого є держава, було передано поза волею останньої, то на підставі ст. 388 ЦК України дійсний власник має право на його витребування від набувача у судовому порядку.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що оспорюване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації в силу вимог законодавства України порушують публічний порядок через те, що спрямовані на протиправне вилучення з користування держави земельних ділянок, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження та витребування на користь держави з незаконного володіння земельної ділянки є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Стосовно  висновку суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Встановлено, що спірна земельна ділянка не використовувалась відповідачем та третьою особою для ведення особистого селянського господарства. Працівники Державного підприємства «Київське лісове господарство» продовжували  виконувати свої обов`язки на території лісу, який переданий третій особі, а в подальшому відповідачу. При цьому, ними візуально не встановлено зміну цільового призначення та вони не бачили обробки землі, яка віднесена до лісового фонду.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року у справі №911/2534/17, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Відповідно до ст. 361 Закону України «Про прокуратуру» право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Отже, якщо в передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.
На такі позови поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.
Вказаний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06 червня 2018 року у справі №372/1837-13-ц.
ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, а ні  прокурор, а ні державне підприємство жодних дій  для встановлення обставин вибуття земельних ділянок із державної власності в межах строку позовної давності не вчинив, оскільки у прокурора законом не визначений обов`язок перевіряти всі без виключення розпорядження, які приймаються, а власник або користувач земельної ділянки не зобов`язаний законом періодично перевіряти у реєстрах інформацію щодо накладання земельних ділянок. Крім того, судом встановлено, що спірна земельна ділянка не використовувалась для ведення особистого селянського господарства. 
Встановлено, що у 2019 році прокурор дізнався про порушене право, шляхом надходження інформації з різних джерел щодо спірної земельної ділянки та її співставлення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у прокурора позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права та оскарження розпорядження Обухівської районної державної адміністрації сплинула ще 19.01.2012, а у ДП «Київське лісове господарство» та Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства строк позовної даності на звернення до суду сплинув у 2016 році, оскільки матеріалами справи доведено, що позивачі не були учасниками спірних правовідносин щодо передачі у приватну власність земель лісогосподарського призначення та подальшого їх відчуження на підставі цивільно-правових угод. Доказів інформування позивачів про видачу оскаржуваних розпоряджень відповідачами суду не надано.
З урахуванням того, що позивачем  не був пропущений строк позовної давності, порушення прав позивачів, в інтересах яких звернувся  прокурор, знайшло своє підтвердження при розгляді справи, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної  давності.
Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позову.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що земельне та  майнове право позивачів було порушено відповідачем.
В порядку розподілу судових витрат з відповідачів на користь прокуратури Київської області підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги по 4802 гривні 50 копійок з кожного.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.  
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити.
Рішення Обухівського районного суду Київської областівід 25 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.01.2009 року №50 ««Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Красненської сільської ради» в частині передачі  ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,99га.
Витребувати на користь держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство» (код ЄДРПОУ 00991373) з незаконного володіння ОСОБА_1  земельну ділянку площею 1,99га. з кадастровим номером 3223185100:04:003:0041, які знаходяться на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області.
Стягнути з Обухівської районної державної адміністрації (ЄДРПОУ: 04054725; 08701 м. Обухів,  вул. Малишка 10) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 07 квітня 1994 року; адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Прокуратури Київської області (код: 02909996; назва банку: ДКСУ м. Київ; МФО банку: 820172; р/р: UA028201720343190001000015641) судовий збір по 4802 гривні 50 копійок з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «05» листопада 2020 року.

Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	І.В. Іванова       О.І. Сліпченко