Постанова                               
Іменем України                       
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 461/6252/18
провадження № 61-13759св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,              
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс»,
відповідачі:   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування
 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року у складі колегії суддів:                      Ванівського О. М., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,
 
                                                            ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
 
У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» (далі - ТзОВ «ФК «Траст Фінанс», товариство) звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати недійсним договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 загальною площею 33,4 кв. м, укладений 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. за реєстровим номером 3938, із застосуванням наслідків недійсного правочину, передбачених статтею 216 ЦК України та поверненням до попереднього правового стану і внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
На обґрунтування заявлених вимог товариство зазначало, що  оспорюваний  договір дарування підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений                                з порушенням норм законодавства України.
23 жовтня 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», правонаступником якого є ТзОВ «ФК «Траст Фінанс», звернулося до суду                          з позовом до ОСОБА_3 як боржника і ОСОБА_1 як поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2008 року № КБ 49755, (справа №461/13054/14-ц), який 19 березня 2015 року заочним рішенням  Галицького районного суду м. Львова задоволено, а 25 травня 2015 року Галицький ВДВС м. Львова відкрив виконавче провадження № 47604570 щодо стягнення боргу з поручителя ОСОБА_1 . 
Ухвалою Галицький районний суд м. Львова від 09 жовтня 2015 року заочне рішення від 19 березня 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду.
20 жовтня 2017 року Галицький районний суд м. Львова у справі № 461/13054/14-ц повторно виніс заочне рішення, яким позов задовольнив, стягнув солідарно із позичальника та поручителя на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 62 457,81 дол. США та судові витрати.
Отже, під час укладення спірного договору дарувальник була обізнана про існування судового рішення про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за кредитним договором, тобто про існування майнового зобов`язання перед позивачем, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у разі виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Договір дарування укладено на користь близьких осіб, внаслідок чого у неї немає майна, на яке можна звернути стягнення. 
Вказане свідчить про наявність умислу всіх сторін правочину, а саме свідомого наміру невиконання договору, тобто про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.    
 
Ураховуючи наведене, товариство просило позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Галицький районний суд м. Львова рішенням від 20 листопада 2019 року                   в задоволенні позову відмовив. Скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28 серпня 2018 року, шляхом накладення арешту на приміщення квартири (магазин промислових товарів) загальною площею 33,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 38645822, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 758217446101, який належить ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених вимог та порушення прав товариства оспорюваним договором дарування.
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Львівський апеляційний суд постановою від 25 серпня 2020 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та              ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. за реєстровим № 3938. Скасував реєстрацію права власності на приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею 33,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , проведену на підставі договору дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) загальною площею               33,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. за реєстровим № 3938. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач, звертаючись із позовом, звертав увагу суду на фіктивність договору, оскільки очевидним вважав укладення договору дарування з метою уникнення відповідальності за кредитним договором, на підтвердження своїх доводів посилався на існування несплаченої до цього часу заборгованості. Відповідачі належними та допустимими доказами не спростували позовних вимог, не надали пояснень щодо причин несплати боргу та необхідності укладення спірного договору дарування. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не навів умотивованих обґрунтувань того, чому не взяв до уваги доводи позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
 
У   касаційній   скарзі,   поданій   до   Верховного   Суду  14   вересня  2020  року, 
ОСОБА_2 просить  скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, формально процитувавши позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року            у справі № 369/11268/16-ц, ухвалив судове рішення у справі, за обставин, які є іншими, ніж у тій справі.
 
Апеляційний суд залишив поза увагою укладений на забезпечення належного виконання умов кредитного договору договір іпотеки, предметом якого була інша квартира. 
 
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав оцінки обставинам справи, які мають важливе значення для правильного вирішення спору і підтверджені належними доказами про  відсутність умислу на укладення фіктивного договору обох сторін. Постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому підлягає скасуванню. 
 
Апеляційний суд застосував норму права про фіктивність правочину без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 травня             2020 року у справі № 468/1736/17-ц, від 26 лютого 2020 року у № 522/605/18, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Верховинського районного суду Івано-Франківської області.
 
14 квітня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою  Верховного  Суду  від  10 грудня  2020  року  справу  призначено  до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням   Галицького   районного   суду  м.  Львова   від  19  березня  2015  року 

у справі № 461/13054/14-ц стягнено із ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» 62 457,81 дол. США боргу за кредитним договором від 05 червня 2008 року № КБ 49755 та судовий збір у розмірі 3 775,80 грн.
09 жовтня 2015 року Галицький районний суд м. Львова у справі                             № 461/13054/14-ц постановив ухвалу про скасування заочного рішення                               від 19 березня 2015 року та призначив справу до розгляду.
24 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір дарування приміщення квартири (магазину промислових товарів) № НОМЕР_1                           на   АДРЕСА_1  загальною площею 33,4 кв. м. 
02 листопада 2015 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 уклали договір оренди зазначених нежитлових приміщень, загальною площею 33,4 кв. м. 
20 жовтня 2017 року Галицький районний суд м. Львова у справі                               № 461/13054/14-ц ухвалив заочне рішення, яким позов задовольнив, стягнув  солідарно із позичальника та поручителя на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2008 року № КБ 49755                 у розмірі 62 457,81 дол. США та судовий збір.
29 грудня 2017 року ПАТ «ВіЕс Банк» і ТОВ «ФК «Траст Фінанс» уклали договір відступлення права вимоги.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року                           у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Траст Фінанс» про заміну стягувача у справі                    № 461/13054/14-ц з ПАТ «ВіЕс Банк» на ТОВ «ФК «Траст Фінанс» відмовлено. Ухвала суду набрала законної сили.
04 червня 2019 року між ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Кредіплюс» укладено договір оренди спірного приміщення квартири (магазин промислових товарів). 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми                                            права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду   та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується                        з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку   судові   рішення,   суд  касаційної  інстанції  в  межах  доводів  та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє  правильність  застосування  судом  першої  або  апеляційної  інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати  доведеними  обставини,  що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                     в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга                          підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати                  в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок)                    у власність.
 
Частиною другою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

 
 
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи  фіктивний  правочин,  сторони  мають  інші цілі, ніж ті, що передбачені 
правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України                        від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). 
 
Суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір дарування виконано, ОСОБА_2 прийняла у дар спірне майно та передала його в оренду спочатку    ОСОБА_4 ,  потім ТОВ «ФК «Кредіплюс».
 
Крім цього, посилання товариства на те, що спірний правочин укладений з метою уникнення боргових зобов`язань за кредитним договором, не заслуговують на увагу, оскільки виконання кредитного договору від 05 червня 2008 року  № КБ 49755 було забезпечено укладенням договору іпотеки від 06 червня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_3 , що встановлено рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10 лютого                 2015 року у справі № 461/15405/14-ц. Спірна квартира не була предметом відчуження за оскаржуваним договором дарування, а наведені позивачем підстави не свідчать про фіктивність укладеного правочину.
 
Ураховуючи зазначене правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування немає.
 
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 522/605/18, від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17. 
 
Суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, дійшов помилкових висновків про фіктивність укладеного договору дарування спірного майна.  
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що висновок суду першої інстанції про   відмову   в   задоволенні   позову  є   правильним,  однак   неправильними  є
мотиви  ухвалення рішення. 
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення районного суду змінити шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні мотивувальної частини, судовий збір, сплачений ОСОБА_2  за подання касаційної скарги, в розмірі 7 048,00 грн підлягає стягненню з товариства на її користь.
 
Керуючись  статтями  400,  413,  416  ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну  скаргу   ОСОБА_2 задовольнити частково. 
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року скасувати,  рішення   Галицького   районного  суду  м.  Львова  від  20  листопада  2019   року
змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» на користь ОСОБА_2 7 048,00 грн (сім тисяч сорок вісім гривень) судового збору.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                            В. С. Жданова
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко