Постанова
Іменем України
12 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 757/415/19-к
провадження № 51-1519км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження та повернення апеляційної скарги на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року щодо ОСОБА_9 .
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
За вищевказаним вироком місцевого суду затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_9 , засуджено останнього за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим й засуджено за вчинення закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене за попередньою змовою групою осію, в особливо великих розмірах.
Вважаючи, що цей вирок створює преюдицію, якою всупереч презумпції невинуватості встановлено факт вчинення злочину ОСОБА_9 у співучасті з  ОСОБА_8 , захисники ОСОБА_10 і ОСОБА_7 в інтересах останнього подали на вказане судове рішення апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, у задоволенні якого апеляційний суд відмовив, а скаргу повернув апелянтам.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд необґрунтовано відмовив захисникам у поновленні строку на апеляційне оскарження та повернув апеляційну скаргу через те, що сторона захисту ОСОБА_8 не має права на оскарження вироку щодо ОСОБА_9 . Такий висновок суду, на думку захисника, є помилковим, оскільки оскаржуваний вирок констатує факт вчинення злочину ОСОБА_9 у співучасті з  ОСОБА_8 , прізвище якого хоча прямо і не згадується у вказаному судовому рішенні, однак його можна ідентифікувати, якщо порівняти зміст вироку з іншими процесуальними документами, зокрема повідомленнями про підозру ОСОБА_9 і  ОСОБА_8 . Захисник стверджує, що у вироку суд встановив вину ОСОБА_8 у вчиненні злочину, що порушує його права, свободи та інтереси. Крім того захисник стверджує про незаконність угоди про визнання винуватості між прокурором і ОСОБА_9 , вважає, що розгляд клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження в апеляційному суді проведений з порушеннями, оскільки здійснений без участі потерпілого, засудженого ОСОБА_9 та його захисників.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Мотиви Суду
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства — забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.
Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди; 2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.
У постанові від 18 травня 2020 року (справа № 639/2837/19, провадження № 51-5394кмо19) об`єднана Палата Верховного Суду сформулювала висновок, відповідно до якого при вирішенні згідно вимог ст. 398 КПК питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.
Враховуючи викладене, у захисників ОСОБА_8 право на оскарження вироку щодо ОСОБА_9 може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_8 .
Оскаржуючи зазначений вирок суду в апеляційному порядку, захисники ОСОБА_8 стверджували, що у вироку суду презюмується факт вчинення останнім злочину у співучасті з ОСОБА_9 , тобто вказане судове рішення стосується прав та інтересів ОСОБА_8 .
Апеляційний суд, перевіривши апеляційну скаргу у порядку ст. 398 КПК, дійшов висновку, що вирок, на який подано апеляційну скаргу, не містить жодної інформації, яка прямо дискредитує ОСОБА_8 , порушує принцип презумпції невинуватості, чи інші права останнього, у зв`язку з чим відсутні підстави для прийняття до провадження апеляційної скарги адвокатів ОСОБА_10 і  ОСОБА_7 , котрі діють інтересах ОСОБА_8 , на вирок суду щодо ОСОБА_9 .
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК, апеляційний суд прийняв рішення про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та повернення апеляційної скарги адвокатам ОСОБА_10 і ОСОБА_7 .
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону, а посилання ОСОБА_7 у касаційній скарзі на порушення прав та інтересів ОСОБА_8 у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 , на переконання колегії суддів, є безпідставними, оскільки будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати ОСОБА_8 оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_9 не містить.
Доводи захисника про те, що дані, які містяться у вироку начебто дозволяють ідентифікувати особу ОСОБА_8 при порівнянні з іншими процесуальними документами необґрунтовані, оскільки дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо) у даному чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст. ст. 91, 92, 277, 291 КПК (висновок об`єднаної Палати Верховного Суду у постанові від 18 травня 2020 року, справа № 639/2837/19, провадження № 51-5394кмо19).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.
У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Крім цього, чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.
Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених в кримінальному провадженні.
Згідно правового висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2019 року (справа № 759/10575/16-к), обставини, встановлені вироком суду на підставі угоди про визнання винуватості або про примирення, не можуть мати преюдиціального значення при розгляді кримінального провадження щодо іншої особи.
У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду на підставі угоди не може мати преюдиціального значення в кримінальному провадженні щодо інших осіб. По-перше, чинний КПК не містить норми, яка би вказувала на преюдиціальне значення таких вироків для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб (ст. 90 КПК вказує лише на преюдиціальне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів).            По-друге, обставини вчинення злочину у вироку на підставі угоди не встановлюються на підставі повного та всебічного дослідження доказів у межах змагальної процедури за участю всіх фігурантів інкримінованого правопорушення, а набувають значення правової презумпції в силу визнання цих обставин сторонами угоди та затвердження її судом. По-третє, надання вироку на підставі угоди преюдиціального значення у кримінальному провадженні щодо інших осіб порушуватиме гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження.
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду про те, що вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року щодо ОСОБА_9 не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_8 , є правильним.
Колегія суддів не вбачає порушення принципу презумпції невинуватості та інших загальних засад кримінального провадження.
З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК, обґрунтовано повернув адвокатам ОСОБА_10 і  ОСОБА_7 апеляційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_8 , як особам, які не мають права на її подачу.
Доводи захисника щодо проведення апеляційного розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження без участі потерпілого, засудженого ОСОБА_9 та його захисників не містять вказівки на такі істотні порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість прийнятого рішення про повернення апеляційної скарги особам, які не є учасниками кримінального провадження щодо ОСОБА_9 . Розгляд вказаного питання без учасників вказаного кримінального провадження не обмежив їхніх процесуальних прав.
Твердження ОСОБА_7 щодо незаконності угоди про визнання винуватості між прокурором і ОСОБА_9 не є предметом цього касаційного розгляду.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження та повернення апеляційної скарги на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року щодо ОСОБА_9  залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                     ОСОБА_3