Дата документу 16.12.2020 Справа № 332/2731/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №332/2731/16                    Головуючий у 1 інстанції Богослов А.В.
Провадження № 22-ц/807/2385/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Маловічко С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» про порушення майнових прав інтелектуальної власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» про порушення майнових прав інтелектуальної власності, який неодноразово уточнювала в ході розгляду справи.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона у відповідності до свідоцтва про право на спадщину є спадкоємицею після її померлого чоловіка ОСОБА_2 . Спадщина складається з прав на авторську винагороду за використання ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» двох винаходів та двох корисних моделей, зареєстрованих у відповідному порядку та оформлених патентами за номерами № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 .
Відповідно до договору від 13.08.1998 року про виплату авторської винагороди між заводом та авторами, в тому числі і  ОСОБА_2 , який був укладений за використання винаходу «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів» ВАТ «Дніпроспецсталь» (правонаступником якого є ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна») зобов`язувався виплачувати авторам винаходу авторську винагороду протягом строку дії патенту в розмірі 15% прибутку, отриманого підприємством від його використання, не пізніше 3-х місяців після кожного року використання.
Позивач заявляла, що її чоловік за своє життя, також як і вона після його смерті, жодного разу не отримали авторської винагороди за використання ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» зазначеного винаходу, а тому просила стягнути з відповідача авторську винагороду за використання винаходу, запатентованого під № НОМЕР_1 , за період з 1998 року по 2015 рік у розмірі 1415045, 40 коп. Крім того, просила поновити строк позовної давності для звернення до суду щодо стягнення авторської винагороди за період з 2-го півріччя 1996 року по 2012 рік, адже вона лише після проведення експертизи у 2018 році дізналась про дійсний економічний ефект від використання заводом винаходу, запатентованого під № 28950, та дійсний розмір авторської винагороди за винахід, який належав до сплати його винахіднику – ОСОБА_2 .
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на користь ОСОБА_1 авторську винагороду за використання винаходу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », запатентованого під № НОМЕР_1 за 1998 - 2014 рік у розмірі 1111990,29 (один мільйон сто одинадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн. 29 коп. та судові витрати в розмірі 20950,29 (двадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 29 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просили скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2018р., та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної заяви. Також просили застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 щодо стягнення авторської винагороди за період з 1998р. по 2012р., оскільки він сплив 01 квітня 2016 року.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України від 14 серпня 2019 року постанову Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним нормам.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позивач лише після проведення експертизи у 2018 році дізналася про дійсний економічний ефект від використання заводом винаходу, запатентованого під № НОМЕР_1 , та дійсний розмір авторської винагороди за винахід, який належав до сплати його винахіднику – ОСОБА_2 , у розмірі який би складав не 5 процентів від суми розрахованого економічного ефекту за кожен рік використання, які сплачувалися заводом, а 15 процентів, а отже, саме з цього моменту позивач дізналася про порушення прав її померлого чоловіка. Про таке порушення ані позивач, ані її чоловік – ОСОБА_2 не могли знати до проведення вищезазначеної експертизи, тому позовна давність позивачем не пропущена. При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 який разом з іншими 6 співавторами є автором винаходу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та одним із власників прав на винахід за патентом № НОМЕР_1 , має право на отримання авторської винагороди за використання винаходу протягом строку дії патенту в розмірі 15 процентів прибутку, отриманого підприємством від його використання. Також судом були враховані постанови про виплату винагороди за використання у виробництві раціоналізаторської пропозиції № 97115528, згідно з якими ОСОБА_3 в період з травня 1997 року по квітень 2012 року було сплачено 303 055,01 грн. авторської винагороди. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача авторська винагорода за 1998-2014 роки у розмірі 1 111 990,29 грн.
Проте, колегія суддів в повній мірі не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 29 березня 1969 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим та зареєстрованим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н. В. в реєстрі спадкових справ 08 жовтня 2015 року за №1527 у спадковій справі № 17/2015, ОСОБА_1 отримала після померлого чоловіка спадщину, яка складалася з: права на авторську винагороду за використання винаходу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оформленого патентом на винахід № НОМЕР_1 , зареєстрованого в Державному реєстрі патентів України на винаходи 17 лютого 2003 року; з права на авторську винагороду за використання винаходу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », оформленого патентом на винахід № НОМЕР_2 , зареєстрованого в Державному реєстрі патентів України на винаходи 15 березня 2005 року; з права на авторську винагороду за використання корисної моделі « ІНФОРМАЦІЯ_4 », оформленого патентом на корисну модель № НОМЕР_3 , зареєстрованого в Державному реєстрі патентів України на винаходи 25 вересня 2013 року; з права на авторську винагороду за використання корисної моделі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », оформленого патентом на корисну модель № НОМЕР_4 , зареєстрованого в Державному реєстрі патентів України на винаходи 25 лютого 2014 року.
ОСОБА_2 був автором винаходу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », запатентованого під № НОМЕР_1 , разом з іншими 6 співавторами. Заявка під № 97115528 на реєстрацію винаходу була подана заводом до Державної служби інтелектуальної власності України 19 листопада 1997 року, патент був зареєстрований 17 лютого 2003 року.
13 серпня 1998 року між ВАТ «Дніпроспецсталь» та авторами заявки було укладено договір на передбачуваний винахід « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
З 14 постанов про виплату винагороди за використання у виробництві раціоналізаторської пропозиції № НОМЕР_5 (винаходу № НОМЕР_1 ), а саме « ІНФОРМАЦІЯ_1 » встановлено, що співавторам винаходу виплачувалася винагорода. 
Згідно довідки головного бухгалтера ПрАТ «Дніпроспецсталь» від 19 жовтня 2018 року № 439 ОСОБА_2 нараховувалась авторська винагорода за період часу з травня 1997 року по квітень 2012 року.
Судом першої інстанції досліджені копії сорока квитанцій «платіжок», де у кожній є призначення платежу під № 479. Суми, зазначені у постановах про виплату винагороди, співпадають із сумами, відображеним у довідці головного бухгалтера та у «платіжках». Такі ж суми зазначені і в копії трудової книжки спадкодавця.
У період з травня 1997 року по квітень 2012 року ОСОБА_2 було сплачено 303 055,01 грн. авторської винагороди за використання винаходу, запатентованого під № НОМЕР_1 .
Відповідно до висновку експертів від 15 серпня 2018 року № 022-СІВ/16 за результатами проведення комплексної експертизи у сфері інтелектуальної власності у цивільній справі № 332/2731/16-ц розмір економічного ефекту від впровадження на ПрАТ «Дніпроспецсталь» винаходу за патентом № 28950 за період з 2012 року по 2015 рік становить 3 327 088,31 грн. Розмір авторської винагороди, що належить до виплати авторам заявки на ймовірний винахід « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 13 серпня 1998 року згідно з договором укладеним між ПАТ «Дніпроспецсталь» та співавторами винаходу за період з 2-го півріччя 1996 року по 2015 рік становить 10 006 545,28 грн.
Положеннями статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За приписами ч.2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою.
Згідно ч.1 ст. 296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч.5 ст. 1267 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно роз`яснень, які викладені в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, що до складу спадщини входять майнові права інтелектуальної власності, чинні на час відкриття спадщини (право на отримання винагороди за використання твору, право на відтворення, опублікування і розповсюдження авторських творів, право на оформлення винаходу, корисної моделі тощо).
З матеріалів справи вбачається, що договір на передбачуваний винахід « ІНФОРМАЦІЯ_1 » між ВАТ «Дніпроспецсталь» та авторами заявки було укладено в період дії ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, статтею 153 якого передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Положеннями статей 161, 162 ЦК Української РСР визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок – відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.
Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 2004 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
За приписами ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності – це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
До об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать винаходи, корисні моделі, промислові зразки (ст. 420 ЦК України).
Суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору (ст. 421 ЦК України).
Відповідно до ст. 421 ЦК України, право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам спільно, може здійснюватися за договором між ними. У разі відсутності такого договору право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам, здійснюється спільно.
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» спори щодо умов одержання винахідником службового винаходу (корисної моделі) винагороди та її розміру вирішуються у судовому порядку.
Положеннями статей 71, 75, 76 ЦК Української РСР встанволено загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Так, позивач повинен також довести той факт, що він не тільки не довідався, а ще й не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення цивільного права можна було отримати раніше.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, договір на передбачуваний винахід «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів» між ВАТ «Дніпроспецсталь» та авторами заявки було укладено 13 серпня 1998 року.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення авторської винагороди за період з другого півріччя 1996 року по 2012 рік.
Положеннями статей 431, 432 ЦК України визначено, що порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 463 ЦК України майнові права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок належать володільцю відповідного патенту, якщо інше не встановлено договором чи законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя не звертався до суду з позовом за захистом своїх прав інтелектуальної власності. З часу укладення договору передбачуваний винахід «Спосіб виготовлення рівностійкої монолітної футерівки сталерозливних ковшів» до подання позовної заяви до суду пройшло понад 18 років, проте позивачем не надано доказів, що за цей час вона та/або спадкодавець ОСОБА_2 не могли довідатися про своє порушене право.
Встановлено, що ОСОБА_2 з травня 1997 року по квітень 2012 року отримав 303 055,01 грн. авторської винагороди за використання винаходу, запатентованого під № НОМЕР_1 . 
Таким чином, ОСОБА_2 було відомо про розмір виплаченої винагороди за вказаний період, а у разі незгоди з таким розміром він не був позбавлений права на судовий захист.
В суді першої інстанції ПрАТ «Дніпроспецсталь» було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності. 
Відмовляючи в застосуванні строку позовної давності, суд першої інстанції. Залишив поза увагою те, що в порядку спадкування до позивача перейшли не тільки права, а й наслідки пропущення спадкодавцем строків позовної давності.
Висновок суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з вимогами про стягнення авторської винагороди за період з 1998 року по 2012 рік не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про можливість стягнення авторської винагороди в період з 1998 року по 2012 рік, оскільки ці вимоги пред`явлені з пропуском позовної давності.
Разом з цим, вимоги про стягнення авторської винагороди з 2013 року по 2015 рік є обґрунтованими та саме за цей період підлягає стягненню з відповідача на користь позивача авторська винагорода за використання винаходу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », запатентованого під № НОМЕР_1 .
Згідно Додатку А до Висновку експертів № 022-СІВ/16 за результатами проведення комплексної експертизи у сфері інтелектуальної власності у цивільній справі № 332/2731/16-ц від 15 серпня 2018 року, розмір авторської винагороди за 2013 рік становить 130 664,46 грн. та за 2014 рік становить 64 750,80 грн., що разом складає 195 415 грн. (Том 3, а.с1-.158)
В ході апеляційного розгляду справи, на вимогу колегії суддів, ПрАТ «Дніпроспецсталь» надано розрахунок розміру авторської винагороди за 2013-2015 роки.
З наданого розрахунку встановлено, що розмір авторської винагороди розрахованої відповідно до умов договору за період з 2013 року по 2015 рік становить 195 415 грн., який складається з 15% авторської винагороди, що належить до виплати за 2013 рік становить 130 664,46 грн., за 2014 рік - 64 750,80 грн., за 2015 рік – 0,00 грн.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції до скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення, із застосуванням до спірних правовідносин строку позовної давності за період з 1998 року по 2012 рік, та стягненню з відповідача на користь позивача авторської винагороди за період 2013 року по 2015 рік у розмірі 195 415 грн., відповідно до наданого відповідачем розрахунку.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами розгляду апеляційної скарги з відповідача на користь позивача стягненню підлягає судовий збір за подання позовної заяви та витрати за проведення експертизи пропорційно до задоволених вимог у розмірі 3 643,70 грн.
При цьому з позивача на користь відповідача підлягає стягнення судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 29 021,52 грн.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Пунктом 10 ст.141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, задоволення апеляційної та касаційної скарги відповідача, з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 25 377,82 грн.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» про порушення майнових прав інтелектуальної власності – задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на користь ОСОБА_1 авторську винагороду за період з 2013 року по 2015 рік в сумі 195 415 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» витрати в розмірі 25 377 грн. 82 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: