ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6475/20 Справа № 2-7851/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мазниця А.А. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Лаченкової О.В., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК" про визнання правочину дійсним та визнання права власності,- 
В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "КРОК" про визнання правочину дійсним та визнання права власності.
В обґрунтування позовних вимог, які уточнювались в ході розгляду справи, позивач послався на те, що 11 лютого 2005 року між ним та ТОВ «КРОК» було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу будівель та споруд автостоянки. Вказаний договір був повністю виконаний сторонами, що підтверджується актом прийому-передачі від 11 лютого 2005 року. Виходячи з правової природи майна, що було його предметом, цей договір підлягав нотаріальному посвідченню, яке обумовлено сторонами в його тексті, втім відповідач від цього ухилився, незважаючи на неодноразові його звернення. З наведених підстав позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу будівель та споруд автостоянки від 11 лютого 2005 року, укладений між ним та відповідачем ТОВ «КРОК», а також визнати за ним право власності без додаткових актів введення до експлуатації на об`єкт нерухомого майна - будівлі та споруди автостоянки по АДРЕСА_1 , а саме: будівля вартової літ. А-1 загальною площею 4,4 кв.м., тераса літ. а-1, ганок літ. а, будівля вартової літ. Б-1 загальною площею 2,0 кв.м., шлагбаум № 1, мостіння І. 
Заочним рішенням  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року  позов  ОСОБА_1 задоволено. Визнано за  ОСОБА_1  право власності без додаткових актів введення до експлуатації на об`єкт нерухомого майна - будівлі та споруди автостоянки по  АДРЕСА_1 , а саме: будівля вартової літ. А-1 загальною площею 4,4 кв.м., тераса літ. а-1, ганок літ. а, будівля вартової літ. Б-1 загальною площею 2,0 кв.м., шлагбаум № 1, мостіння І. В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ТОВ «КРОК» на користь ОСОБА_1 1041 грн. 
В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, яка не є учасником справи, не приймала участі у справі, просили вказане заочне рішення суду скасувати, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається 11 лютого 2005 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу у простій письмовій формі, предметом якого були будівлі та споруди автостоянки по АДРЕСА_1 , зведені відповідачем на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради № 278 від 21 травня 2004 року та договору з Управлінням транспорту Дніпропетровської міської ради від 18 січня 2004 року № 001-04А на земельній ділянці, що перебувала у користуванні відповідача згідно договору оренди від 24 грудня 2003 року Зазначений договір передбачав перехід права власності на вказане майно до позивача за ціну у розмірі 92144, 00 грн.(а.с. 5). 
11 лютого 2005 року спірне майно було передане позивачеві за актом, в якому сторонами було зазначено про здійснення повного розрахунку та відсутність взаємних претензій щодо виконання договору (а.с. 6).
Розпорядженням міського голови м.Дніпропетровська від 12 вересня 2011 року №668-р нежитловим будівлям та спорудам автостоянки була присвоєна нова адреса, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 33).
Згідно проведеної технічної інвентаризації спірне майно складається з будівлі вартової літ. А-1 загальною площею 4,4 кв.м., тераси літ. а-1, ганку літ. а, будівлі вартової літ. Б-1 загальною площею 2,0 кв.м., шлагбауму № 1, мостіння І, та в цілому визначене як самочинне (а.с. 42-48).
Згідно технічного висновку від 04 листопада 2011 року, складеного за результатами обстеження, проведеного у жовтні-листопаді 2011 року спеціалістами ТОВ «Інжинірінг-Правопроект», ліцензія АВ № 316949 від 20 червня 2007 року, дійсна до 20 червня 2012 року, спірні будівлі та споруди віднесені до категорій К-1 та К-2, їх експлуатація за призначенням є можливою (а.с. 50-73).
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.
Відповідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровської міської ради № 157/12 від 08 жовтня 2003 року вилучено земельну ділянку площею 1,0140 га по АДРЕСА_1 у Державного комунального підприємства культурно-дозвільного центру "Салют" та передано зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:080:0016, в оренду до 01 травня 2017 року ТОВ "КРОК" по фактичному розміщенню кінотеатру " Салют " за вказаною адресою (а.с. 102-104).
Пунктом 3.2 рішення передбачено, що ТОВ "КРОК" зобов`язується використовувати передану територію за цільовим призначенням (а.с.103).
24 грудня 2003 року між Дніпропетровською міською радою та ТОВ "КРОК"  було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передав відповідачу у строкове платне володіння і користування земельну ділянку площею 1,0140 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:03:080:0016. Підставою для передачі земельної ділянки в оренду є вищевказане рішення міської ради від 08 жовтня 2003 року № 157/12 (п.1.1, 1.2 договору). 
Пунктом 1.3 договору оренди передбачено використання земельної ділянки за цим договором: фактичне розміщення кінотеатру " Салют ".
Згідно пунктів 2.1, 2.2 договору земельна ділянка передана на строк до 01 травня 2017 року, після закінчення терміну оренди дія договору припиняється (а.с. 88-93)
Із пункту 3 Акту приймання-передачі земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:03:080:0016 від 24 грудня 2003 року вбачається, що на вказаній земельній ділянці розташована будівля та споруди кінотеатру "Салют", які перебувають у власності ТОВ "Крок" на підставі договору оренди від 01 травня 2002 року № 3/1, укладеного з Комітетом комунальної власності міської ради (а.с.100).
Пунктом 4.2 договору оренди земельної ділянки від 24 грудня 2003 року ТОВ "Крок" до Дніпропетровська міська рада погодили здійснення будівництва будівель і споруд за письмовою згодою орендодавця відповідно до проектів, затверджених та погоджених у встановленому порядку за умови отримання відповідних дозволів.
11 лютого 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ "Крок" у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ТОВ "Крок" зобов`язалось передати у власність ОСОБА_1 будівлі та споруди автостоянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що перебувають у ТОВ "Крок" на підставі договору оренди земельної ділянки від 24 грудня 2003 року, а саме: будівлю сторожки чергового, будівлю контрольно-пропускного пункту зі шлакбаумом, освітлювальні стовпи (металеві опори для вуличного освітлення) у кількості 7 одиниць, мощення (шлакове) загальною площею 120 кв.м., мощення (покриття) асфальтове загальною площею 500 кв.м. Договірна ціна об`єкта нерухомості становить 92144 грн. (а.с. 5)
11 лютого 2005 року вищевказане нерухоме майно було передане позивачеві за актом прийому передачі (а.с. 6).
19 жовтня 2011 року проведено технічну інвентаризацію спірного майна та з технічного паспорту вбачається, що нежитлові будівлі автостоянки складаються із: будівлі вартової літ. А-1 загальною площею 4,4 кв.м., тераси літ. а-1, ганку літ. а, будівлі вартової літ. Б-1 загальною площею 2,0 кв.м., шлагбауму № 1, мостіння І, та в цілому визначене як самочинне будівництво (а.с. 42-48).
Згідно технічного висновку від 04 листопада 2011 року за результатами обстеження несучих будівельних конструкцій нежитлових приміщень та мощення на території автостоянки, складеного ТОВ «Інжинірінг-Правопроект», спірні будівлі та споруди віднесені до категорій К-1 та К-2, їх експлуатація за призначенням є можливою (а.с. 50-73).
У вказаному висновку, зокрема, зазначено, що будівельні роботи із зведення конструкцій виконувались у 2008 році, тобто після укладання договору купівлі-продажу від 11 лютого 2005 року, про визнання якого дійсним просить позивач у поданій ним позовній заяві (а.с.56).
За змістом ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до Законів України.
Згідно ст. 25 Закону України "Про оренду землі" орендар, зокрема, має право за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження.
Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про планування і забудову територій» будівництво об`єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.
Згідно з частинами першою-шостою статті 24 вказаного Закону фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).
Фізичні та юридичні особи, заінтересовані в здійсненні будівництва об`єктів містобудування, подають письмову заяву про надання дозволу на будівництво до виконавчого органу відповідної ради або Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації.
До заяви додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або документ про згоду власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки. Перелік інших документів та матеріалів, необхідних для отримання дозволу на будівництво, які додаються до письмової заяви, порядок їх розгляду визначаються регіональними правилами забудови.
У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об`єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об`єкта.
Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному цим Законом.
Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови (далі - комплексний висновок).
Статтею 22 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.
Отже, встановлено, що власником земельної ділянки, на якій розташоване вказане нерухоме майно, є Дніпровська міська рада, яку, як власника земельної ділянки та уповноважений орган, не було залучено судом до участі у справі, що є порушенням загального правила, встановленого ч. 2 ст. 35 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення).
Крім того, в матерілах справи взагалі відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Між стронами у справі не було дотримано вимог ст. 220 ЦК України про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Також слід зазначити, Пунктом 6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець.
Відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів. 
Пунктом 5.1 ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування - оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням.
Пунктом 5.9 вказаних ДБН передбачено, що на автостоянках з 50 і більше місцями постійного та тимчасового зберігання автомобілів при головному вїзді-виїзді повинен влаштовуватися контрольно-пропускний пункт (приміщення для обслуговуючого персоналу, туалету та інше), обладнаний майданчик для зберігання протипожежного інвентарю, встановлення контейнерів-сміттєзбірників.
Отже, вказаними нормами не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України).
Частиною першою статті 188 ЦК України встановлено, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).
Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.
Отже, автостоянка разом із земельної ділянкою вважаються однією річчю, а тому спірні приміщення не є окремим об`єктом нерухомого майна, на яке може виникати право власності.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 686/22924/16-ц.
Суд першої інстанції на вказані вимоги закону належної уваги не звернув та дійшов безпідставного висновку про задоволення позовних вимог  позивача ОСОБА_1 .
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Дніпровської міської ради слід задовольнити, заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради -  задовольнити .
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК" про визнання правочину дійсним та визнання права власності - скасувати.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОК" про визнання правочину дійсним та визнання права власності - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 1562 грн. 16 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена  в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 

Судді