Справа № 757/72084/17-ц                                                                                                                       Головуючий в суді І інстанції Батрин О.В.
Провадження № 22ц-824/10433/20                                                                                                       Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2020 року                                                                                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
 
головуючого Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа – Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, Орган опіки та піклування (Служба у справах дітей) Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку та позбавлення права користування житловим приміщенням,
 
                                                                  ВСТАНОВИВ:                                              
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 і її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та  позбавити їх прав користування цією квартирою у зв`язку із тривалим непроживанням у ній.
Обґрунтовує позов тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У серпні 2006 року у вказаній квартирі були зареєстровані донька позивача – відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітній син – ОСОБА_3 . 
Зазначає, що відповідачі у цій квартирі з моменту їх реєстрації жодного дня не проживали та до цього часу не проживають, при цьому вони не бажають самі  добровільно зніматись з реєстраційного обліку та ставати на реєстраційний облік за місцем свого фактичного проживання і не несуть витрат на утримання квартири, тому він змушений звернутися до суду із цим позовом, позаяк реєстрація відповідачів у його квартирі обмежує його права щодо володіння, користування і розпорядження нею та збільшуються витрати по сплаті за комунальні послуги та користування його квартирою.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає зокрема те, що місцевим судом не було враховано усіх доказів на підтвердження обставин тривалого непроживання відповідачки зі своїм сином у цій квартирі, крім того не враховано, що наявність будь-якого договору оренди квартири, строк дії якого закінчився, не підтверджує аргументи відповідачки про наявність перешкод для її вселення у спірну квартиру, і відповідачкою також не було надано доказів створення їм перешкод для вселення  та проживання відповідачки з її сином у цій квартирі. Крім того вказує, що судом не взято до уваги ту обставину, що відповідачка зі своїм сином тривалий час з 2002 року і по теперішній час проживає зі своїм чоловіком ОСОБА_4 за місцем його реєстрації, а тому вони не є членами сім`ї позивача, через що вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.
У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що вона разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 були зареєстровані у спірній квартирі за усною згодою позивача, однак у цій квартирі вона не проживає у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 створює їй перешкоди у користуванні цим житлом, не допускає її до житла з 2014 року, із-за чого вона змушена проживати зі своїм сином у квартирі свекрухи по АДРЕСА_2 , при цьому вона перебувати перебуває на обліку у КП «КДЦ» Печерського району, а її син ОСОБА_3 обліковується у Печерському районному у м. Києві військовому комісаріаті, і зняття її і сина з реєстрації у спірній квартирі призведе до порушення прав дитини на користуватися житлом, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація у спірній квартирі відповідачки та її неповнолітнього сина відбулась за усною згодою позивача ОСОБА_1 та, що у  період з 06 лютого 2015 року по 20 червня 2017 року відповідачка з сином у квартирі не проживали з поважних причин, оскільки у квартирі проживала ОСОБА_5 , яка є внутрішньо переміщеною особою, що унеможливлювало проживання відповідачки у цій квартирі, а також, що вона належним чином виконувала свої зобов`язання щодо утримання квартири, через що підстави для задоволення позову відсутні.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору довічного утримання від 9 червня 1995 року (а.с.28).
У квартирі АДРЕСА_3 значаться зареєстрованими позивач ОСОБА_1 , а з ІНФОРМАЦІЯ_2 його донька – відповідачка ОСОБА_2 , та її син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).
З письмових матеріалів справи також вбачається і не заперечується сторонами, що у спірній квартирі відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не проживають з часу їх реєстрації в ній.
19 травня 2017 року адвокатом Яцівом О.Р. було направлено на адресу КП Житлового фонду Печерського району міста Києва та КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» адвокатські запити з вимогою надати інформацію зокрема про те, чи зверталася ОСОБА_2 із заявами про перешкоджання їй та її сину зі сторони ОСОБА_1 або ОСОБА_6 у користуванні квартирою по АДРЕСА_4 , чи зверталася ОСОБА_2 із заявами щодо надання їй або її сину ОСОБА_3 медичної допомоги за останні 5 років та чи знаходиться ОСОБА_2 та/або її син ОСОБА_3 на обліку у вказаному медичному закладі (а.с.19,21).
З повідомлень Печерської районної в місті Києві державної адміністрації  № 105/01- 2399/1 від 24 травня 2017 року, Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району м. Києва № 2782484 від 26 травня 2017 року, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві № 262-аз/125/52/05-2017 року на адвокатські запити вбачається, що за період з 2013 по 2017 роки звернень на їх адресу від громадянки ОСОБА_2 зокрема щодо перешкоджання їй та її сину зі сторони ОСОБА_1 або ОСОБА_6 у користуванні квартирою по АДРЕСА_4 , не надходило, і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до КНП «ЦПМСД» Печерського району міста Києва за медичною допомогою не зверталися, на обліку не перебували, медичної документації не мали, та із заявами до поліції щодо неправомірних дій позивача відносно неї не зверталася (а.с.20, 22, 24).
Відповідно до письмових актів від 02 серпня 2017 року та 26 січня 2018 року, підписаних сусідами позивача – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у квартирі позивача станом на 02 серпня 2017 року та станом на 26 січня 2018 року не проживають (а.с.17, 72).
З копій квитанції та платіжних доручень вбачається, що ОСОБА_1 самостійно сплачує за комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_3 (а.с.43-68).
У свою чергу, ОСОБА_2 як на підставу поважності непроживання у спірній квартирі посилалася на ту обставину, що у цьому житлі в  період з 06 лютого 2015 року по 20 червня 2017 року проживала внутрішньо переміщена особа ОСОБА_5 на підставі договору оренди квартири.
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_5 перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Печерської районної у місті Києві Державної адміністрації як внутрішньо переміщена особа у період з 06 лютого 2015 року по 20 червня 2017 року за адресою АДРЕСА_5 . 
За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 посилається на те, що реєстрація відповідачки та її сина у спірній квартирі перешкоджає його вільному користуванню та розпорядженню належною йому квартирою.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.
Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Якщо відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані,  їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18).
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 вселились у спірну квартиру в якості членів сім`ї бабусі ОСОБА_10 , яка померла у липні 2014 року, та у подальшому власником вказаної квартири став позивач ОСОБА_1 .
Таким чином, позаяк відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3 тривалий час без поважних причин не проживають у спірній квартирі, а постійно проживають за іншою адресою і будь-яких домовленостей з позивачем щодо їх проживання у цій квартирі не було, то відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 втратили право на користування цією квартирою відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, у зв`язку із їх відсутністю у ній без поважних причин понад один рік .
При цьому, будь-які належні, достатні і допустимі докази того, що відповідачка разом зі своїм сином у спірній квартирі не проживають саме з поважних причин, у матеріалах справи відсутні, а посилання ОСОБА_2 на те, що позивач чинить їй перешкоди у вселенні до цієї квартири, матеріалами справи не підтверджується, позаяк вбачається, що ОСОБА_2 до правоохоронних органів з метою допуску її до вказаної квартири та/або фіксування факту відсутності у неї можливості потрапити до цього житла не зверталася, а доказів наявності у відповідачки інтересу до цього житла до моменту звернення ОСОБА_1 з цим позовом не надано, натомість постійних витрат по утриманню цього житла відповідачка не несе, через що позовні вимоги про визнання відповідачки ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки вони були відсутні без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік.
Доводи відповідачки про те, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини мали б місце у випадку продовження проживання і користування відповідачкою цим приміщенням, однак, як зазначалося, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вказаною квартирою не користуються тривалий час та не є членами сім`ї позивача, позаяк з ним вони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків,  що відповідно до частини другої статті 405 ЦК України свідчить про втрату відповідачами права користування цим житлом.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі з поважних причин з огляду на те, що у квартирі  проживала інша особа на підставі договору оренди, колегія суддів вважає помилковими, оскільки позивачка не підтвердила належними доказами наявність об`єктивних та непереборних причин, які заважали її вселенню до цього житла і вчинення нею дій, направлених на вселення у спірну квартиру та прояву інтересу до цього житла, а тому зазначені висновки місцевого суду не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах Закону.
Поряд з цим, вирішуючи позовні вимоги про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації у вказаній квартирі, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
З огляду на викладене, вирішення питання щодо зняття з реєстрації осіб з житлового приміщення відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належать до компетенції відповідних державних органів, повноваження яких суд не вправі переймати на себе, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відсутні.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
 
Визнати ОСОБА_2 (ІПН – НОМЕР_1 ) та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .
 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1280 грн. 00 коп. судових витрат.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                               Судді: