Ухвала
 
20 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/18756/19
провадження № 61-15090ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 червня 2017 року в справі № 569/4641/17, яке було скасовано рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року, а згодом залишено в силі постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року, визнано незаконним і скасовано наказ ПрАТ «Рівнеазот» від 19 вересня 2016 року № 2284-ВК про звільнення позивача із посади начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод ПрАТ «Рівнеазот» з 21 вересня 2016 року, поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ «Рівнеазот» на займаній посаді з 21 вересня 2016 року та стягнуто на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40 985,88 грн, за період з 22 вересня 2016 року до 23 червня 2017 року. Тобто вказана справа розглядалася судами більше двох років - з 24 березня 2017 року, коли було постановлено ухвалу про відкриття провадження в справі, до 27 березня 2019 року, дати винесення остаточного судового рішення. В порядку виконання рішення суду відповідачем 02 травня 2019 року було видано наказ № 774-А ВК, яким: скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 19 вересня 2016 року № 2284 - ВК «Про звільнення працівників»; забезпечено допуск ОСОБА_1 до роботи на посаді начальника цеху нейтралізації та очистки промислових стічних вод з 03 травня 2019 року; складено скоригований табель обліку використання робочого часу ОСОБА_1 ; виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40 985,88 грн; внесено запис про поновлення на роботі до трудової книжки ОСОБА_1 ; внесено зміни до інших кадрових документів. Із цим наказом позивач ознайомився 03 травня 2019 року і в той же день йому було виплачено стягнутий судом середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте за період вимушеного прогулу з 24 червня 2017 року по 02 травня 2019 року відповідачем заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалась. Хоча враховуючи, що звільнено позивача із займаної посади у зв`язку із прийняттям на військову службу, то згідно з гарантіями, наданими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за ним мало бути збережене робоче місце та середній заробіток. Крім того, позивач стверджував, що такими незаконними діями йому завдано моральних страждань, адже внаслідок відмови у виплаті заробітної плати були порушені його нормальні життєві зв`язки та актуальні життєві плани, він відчував душевний неспокій і переживання. Вважав, що він має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
 
З наведених спонукань просив стягнути на його користь з ПрАТ «Рівнеазот» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 червня 2017 року до 02 травня 2019 року в розмірі 300 201,86 грн та 30 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В частині стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць допустити негайне виконання рішення суду.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди.
 
13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 
 
Предметом позову у цій справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 250 = 525 500,00 грн) та становить 330 201,86 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки оскаржувані заявником рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко
 
                                                                                                             І. М. Фаловська