ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2020 року
 м. Харків
Справа № 644/9285/19
Провадження № 22-ц/818/4352/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого        Кругової С.С.,
суддів                 Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
секретаря:         Каплоух Н.Б.
Учасники справи :
Позивач:   ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 
Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу: Вахрушева Ольга Олександрівна
                              
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу: Вахрушева Ольга Олександрівна про визнання недійсними правочинів, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_1  на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 13 липня 2020 року, ухвалене суддею Зябровою О.Г., -
в с т а н о в и в :
У листопаді  2019 року  ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати недійсним договір дарування на 2/100 частини у спільній частковій власності на комунальну квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28 серпня 2018 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., (р.№1064).

- визнати недійсним договір купівлі- продажу 15/100 частину у спільній частковій власності на комунальну квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28 серпня 2018 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., (р.№1068).
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником 17/100 часток у праві спільної часткової власності на комунальну квартиру АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що мати позивача – ОСОБА_4 дуже захворіла, були необхідні ліки, грошей не вистачало, ОСОБА_1 знайшов в газеті «Прем`єр» оголошення стосовно отримання кредиту, таким чином він познайомився з ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що позивач є інвалідом 2 групи з дитинства та перебуває на обліку в психоневрологічному відділені, а також враховуючи юридичну неосвіченість, останній вважав, що 28.08.2019 року оформив договір позики та відповідач – ОСОБА_2 надала йому 50 000 грн. Кожного місяця він разом з матір`ю віддавав відповідачу по 200 доларів США, проте зазначає, що в жовтні 2019 року відповідач відмовилась отримувати гроші та повідомила, що вказану квартиру продала. За таких обставин позивач звернувся до центру надання безоплатної правової допомоги, де йому роз`яснили, що 28.08.2018 року згідно з договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.Л. (р№1064), він подарував ОСОБА_2 2/100 частки квартири, крім цього, в той же день, 28.08.2018 року, згідно з договором купівлі – продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О (р№1068) позивач продав ОСОБА_2 15/100 частки вищезазначеної квартири за 129 363 грн. Проте, таких коштів не отримував та наголошує на тому, що ні ОСОБА_2 , ні ПН ОСОБА_5 не роз`яснили факт того, що позивач перестав бути власником 17/100 часток квартири, у зв`язку з чим вважає, що вищезазначені договори дарування та купівлі – продажу від 28.08 .2018 року вчинені під впливом обману. Посилається на ст. 230 ЦК України, та вважає, що відповідач навмисне вела його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, зважаючи на його стан здоров`я і юридичну неосвіченість.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 13 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що посилання ОСОБА_1 на те, що він вважав, що укладає договір позики та на час підписання вищевказаних договорів відповідач ввела в оману останнього, правочини вчинено під впливом тяжких обставин на вкрай не вигідних умовах не приймаються судом першої інстанції до уваги, оскільки ці обставини не підтверджені належними та допустими доказами, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд першої інстанції виходить з того, у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_1 вчинив зазначені правочини проти своєї справжньої волі, крім того, позивачем не доведено факту укладання договорів дарування та купівлі – продажу від 28.08.2020 року за наявності будь – якого впливу зі сторони відповідача. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в апеляційному порядку у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права. 
В своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що суд першої інстанції не надав оцінку тому факту, що під час підписання договорів дарування та купівлі – продажу позивач вважав, що підписує договір позики. Під час розгляду справи в суді першої інстанції останній наголошував на тому, що договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики містить в собі застереження про фактично завершене передання грошей позичальнику, що підтверджується розпискою. Проте, факт отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 не доведено, відповідною розпискою ОСОБА_1 не підтверджено. Крім цього, зазначає, що згідно ч. 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. На підставі зазначеного, представник позивача вказує у своїй апеляційній скарзі, що у разі виконання нотаріусом вказаних вимог ч. 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, позивач ніколи б не уклав вищевказані договори, оскільки не мав на це наміру та був переконаний, що укладає договір позики, з урахуванням того факту, що останній є інвалідом другої групи з дитинства по психічному захворюванню та перебуває на обліку у лікаря психіатра. Звертає увагу, що суд першої інстанції не встановив дійсний зміст спірних правовідносин, надав оцінку не тим правовідносинам, які насправді існували між позивачем та відповідачем, не навів у своєму рішення докази, на підставі яких він встановив, були укладені саме договори дарування та купівлі – продажу, не навів мотиви відхилення аргументів позивача на користь того, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики.
ОСОБА_2 до апеляційного суду надано відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановленні під час розгляду справи. Зазначає, що позивачем не надано допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В матеріалалх справи міститься зворотнє повідомлення про отримання відповідачем судової повістки, отже ОСОБА_2 належним чином повідомлена про розгляд справи.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 28 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 2/100 частини у спільній частковій власності на комунальну квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідною частиною місць спільного користування приміщенням АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. (р№1064)., а також договір купівлі- продажу 15/100 частину у спільній частковій власності на комунальну квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. р. (№1068) (т. 1, а.с. 4-5, 6-8).
Договори прочитано вголос.
Встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи (а.с. 3).
Звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що він не мав внутрішньої волі для укладення вказаних договорів та був фактично введений в оману відповідачем, що у відповідності до ч.3 ст.203 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_6 з позовом до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ст.. 655 ЦК України, за договором купівлі – продажу одна сторона(продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певнц грошову суму.
Зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що сторони в присутності нотаріуса стверджують одна одній, що вони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумінні та ясній памяті, розуміючи значення соїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені ними договіри ( зокрема з вимогами щодо недійсності правочину). Вимоги законодавства щодо змісту правових наслідків договору , що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що ці договори не носять характеру уявного та удаваного правочину. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса.
Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Саме цією підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними позивач обґрунтовує свій позов. 
Тлумачення статті 230 ЦУ України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі – вчинити правочин. Обман може стосуватись тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка під впливом обману, необхідно довести: по – перше, обставини, які б не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по – друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по – третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17 (№61-2717св18). 
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Виключно у разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.
Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
З огляду на наведене та враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт обману його ОСОБА_2 під час укладення оспорюваних договорів, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними відповідно до вимог статті 230 ЦК України.
Крім цього колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо безпідставного посилання позивача на той факт, що правочини ним вчинені під впливом тяжкої для нього обставини та на вкрай не вигідних умовах.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Проте у матеріалах справи відсутні будь – які письмові докази, надані позивачем щодо обґрунтування зазначеної підстави визнання правочинів недійсними.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наведені позивачем обставини укладення оспорюваних правочинів не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України з огляду на недоведеність того, що вищевказані договори укладено під впливом тяжкої для позивача обставини. Крім того слід зауважити, що позов з цих підстав не заявлявся.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції повно та всебічно перевірив наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло б на його волевиявлення під час укладення оспрюваних договорів, тому ухвалене судом рішення судова колегія вважає законним та обґрунтованим.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 13 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                                                 С.С. Кругова

Судді                                                                          Н.П. Пилипчук 

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови
складено 24 листопада 2020 року