Справа № 127/85/20
Провадження № 22-ц/801/2021/2020
Категорія: 63
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року	Справа № 127/85/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2020 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Сичуком М.М.,
ВСТАНОВИВ:
В січні 2020 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою.
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12.12.2019. 
В період шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку оформили на відповідача ОСОБА_1 .
Позивач вказує, що відповідно до вимог ст.ст. 61,63 СК України квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач змінила вхідні замки у квартирі, поставила сигналізацію та чинить перешкоди у доступі неї.
Відповідач на даний час у вказаній квартирі не проживає та нове її місце проживання невідоме.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом. 
22.01.2020 року судом було відкрито провадження у справі, серед іншого запропоновано відповідачу надати відзив на позов з наданням усіх доказів, якими обґрунтовуються заперечення, з підтвердженням направлення відзиву і доданих до нього доказів позивачу. 
Відповідач, наданим ЦПК України процесуальним правом, не скористалась. Відзиву та доказів в заперечення позову суду не надала, хоча не була позбавлена такої можливості.
Натомість неодноразово зверталась із заявою про відкладення розгляду справи та клопотала перед судом про зупинення провадження до вирішення іншої за її позовом про поділ майна подружжя.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути створені перешкоди у користуванні належної ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 та надати безперешкодний доступ ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 та ключі від вхідних дверей до вказаної квартири.
Не погодившись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду її обставинам.
В якості доводів скаржник вказує на те, що відповідач не чинить перешкод у користуванні квартирою. Крім того, суд необґрунтовано взяв до уваги, як доказ акти, оскільки свідки, які підписували ці акти в судовому засіданні не допитувались, тому вони є неналежними та недопустимими доказами. Також судом був порушений порядок прийняття доказів, які були подані позивачем понад встановлені строки та їх копії не були надані відповідачу, що позбавило його можливості надати заперечення та відповідні пояснення.
На апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що суд повно та всебічно розглянув справу, а його висновки не суперечать фактичним її обставинам. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду-представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що до 12.12.2019 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Під час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1 (а.с. 5-6).
Предметом даного спору є квартира, яка є спільною сумісною власністю сторін.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що відповідач чинить перешкоди в користуванні його квартирою, а тому просить надати йому безперешкодний доступ до квартири та ключі до неї.
З актів про не допуск до квартири від 28.11.2019, 02.07.2020 та 17.07.2020 (а.с. 7, 85-86) слідує, що позивач не міг потрапити до квартири, в якій він проживає разом із дружиною, в зв`язку із зміненими замками та встановленою відповідачем сигналізацією.
Відповідно до листа ПП "Фортеця - Гарант" останні повідомляють, що ПП "Фортеця - Гарант" не має укладеного договору на охорону квартири АДРЕСА_1 . Договір про надання послуг з моніторингу систем безпеки на дану адресу укладено з ПП "Фортеця - Гарант 2". Замовником є ОСОБА_1 .
Співвласник майна має право вимагати усунення перешкод шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт систематичного порушення його прав користування житловим приміщенням з боку ОСОБА_1 , а такі права підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача надати безперешкодний доступ до квартири та ключів від неї.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР , зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно ч.2 ст. 60 СК України встановлено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів.
Згідно ч. 1 ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд і право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Отже, і при спільній частковій власності і при спільній сумісній власності - згода інших співвласників на право володіння, користування та розпорядження майном потрібна. Правила користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду визначаються главою 6 ЖК. При вирішенні спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача чи співвласника квартири, суд насамперед визначає характер спірних правовідносин; чи виникло у особи право користування житлом і коли, тощо.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 155 ЖК України - жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 455/322/16-ц та Верховним Судом у складі Другої судової палати КЦС постанова від 15.08.2018 справа № 545/3728/16-ц.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач є співвласником спірної квартири належної йому на праві спільної сумісної власності, однак не має можливості користуватися цим житлом, оскільки відповідач чинить йому перешкоди у користуванні вказаним майном. Тому порушене право позивача, яке підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами є ефективним.
В апеляційній скарзі відповідач наголошувала на тому, що вона піддає сумніву акти, які були надані в обґрунтування позову ОСОБА_3 , адже були складені особами, які не були допитані в судовому засіданні, як свідки.
Однак в супереч ч.3 ст.12 ЦПК України з клопотанням про допит осіб, яким було складено акти, вона до суду не зверталась.
Не спростувала належним чином факт встановлення нею сигналізації в житловому приміщенні та не довела можливість потрапити до нього за таких обставин позивача. 
Ч.3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
В супереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України  ОСОБА_1 не доведено належними доказами той факт, що вона не чинить перешкод у користуванні квартирою. 
Хоча мала можливість подати відзив на позовну заяву, заявити відповідні клопотання про долучення або витребування будь-яких додаткових доказів.
В свою чергу, позивач надав суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених ним вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.
Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не чинить перешкод у користуванні квартири, не заслуговують на увагу, оскільки не доведені належними та допустимими доказами, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції. 
Щодо прийняття до розгляду доказів (запит адвоката щодо договору про надання послуг охорони на адресу ПП «Фортеця-Гарант» та самого договору які об`єктивно з`явилися у ОСОБА_2 в ході розгляду), суд першої інстанції дотримався порядку, визначеному ч.8 та ч.9 ст.83 ЦПК України. До клопотання про встановлення додаткового строку на подання доказів та надання додаткових доказів від 07.09.2020 позивачем було надано відомості про відправлення вказаних доказів на адресу відповідача. Крім того, доказ, а саме договір про надання послуг охорони житла наявний у самого відповідача, адже такий договір був укладений саме нею. 
Доводи апеляційної скарги зокрема щодо порушення судом ст.83 ЦПК України, а саме порядку прийняття до розгляду актів про не допуск до квартири позивача від 02.07.2020 та 17.07.2020 заслуговують на увагу, адже до клопотання про приєднання цих актів не було надано доказів направлення їх відповідачу. Однак дане процесуальне порушення не впливає на суть та правильність ухваленого судом рішення, адже не є обов`язковою підставою для його скасування та відмови у позові, що прямо передбачено ч.3 ст. 376 ЦПК України. 
Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2020 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.М. Шемета