ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 813/3849/15
адміністративне провадження № К/9901/27484/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Гончарової І.А.,
суддів: Олендера І.Я.,  Ханової  Р.Ф., 

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Червоноградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області
на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року (головуючий суддя - Гулкевич І.З.)
та на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду                                       від 03 листопада 2016 року (колегія суддів: головуючий суддя - Макрик В.Я., судді - Большакова О.О. та Глушко І.В.)
у справі №813/3849/15
за позовом фізичної особи - підприємця  ОСОБА_1 
до Державної податкової інспекції у м. Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року фізична особа - підприємець  ОСОБА_1 (далі - позивач, платник, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Червонограді Головного управління ДФС у Львівській області (далі- відповідач, контролюючий орган, ДПІ у м. Червонограді) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про правильність визначення своїх податкових зобов`язань та протиправність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень контролюючого органу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду                                             від 30 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року, адміністративний позов задоволено:

-          визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у м. Червонограді №0002451702, №0002441702 від 13.03.2015 та №00039741702 від 29.05.2015;

-          стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_1 314,44 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відсутність фактичного здійснення контрагентом - ТОВ «Агро Захід Компані» поставки на адресу позивача товару (вугілля), після перерахування платником передплати за товар, підпадає під визначення комерційного ризику, а тому не може бути підставою для висновку про порушення суб`єктами господарювання вимог податкового законодавства. Вказує, що перераховані ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агро Захід Компані» кошти були повернуті позивачу в повному обсязі. Позивач відобразив відсутність фактичного здійснення поставки товару у податковій звітності з ПДВ, як зменшення сум податкового кредиту. Суди попередніх інстанцій також дійшли висновку, що надані позивачем первинні документи підтверджують реальність виконання умов укладеного між позивачем та ТОВ «Праймвей трейдінг» договору поставки вугілля.

Не погодившись із зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, Червоноградська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Львівській області (далі - Червоноградська ОДПІ) подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що за результатами проведеної контролюючим органом перевірки не встановлено фактичне здійснення ТОВ «Агро Захід Компані» поставки на адресу позивача товару (вугілля), а тому задекларована позивачем згідно з виписаною ТОВ «Агро Захід Компані» податковою накладною від 20.11.2014 №11 сума податкового кредиту є сумнівною та сформованою без настання реальних наслідків. Також скаржник зазначив про відсутність фактичного здійснення господарської діяльності між позивачем та ТОВ «Праймвей трейдінг», посилаючись при цьому на те, що у позивача та контрагента відсутні необхідні основні засоби та трудові ресурси для виконання умов укладеного з ФОП ОСОБА_1 договору поставки вугілля. Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження походження вказаного вугілля та його якості.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

22 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, в редакції від 03.10.2017).

Підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача щодо законності заявленого до відшкодування з бюджету на розрахунковий рахунок податку на додану вартість по декларації за грудень 2014 року, за результатами якої складено акт від 26 лютого 2015 року                             №108/17-2/ НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки).

Контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.7 статті 201, пункту  200.4 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого                                      ФОП ОСОБА_1 завищено заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ за грудень 2014 року на 58058,00 грн; занижено суму податку, яка підлягає сплаті до бюджету за листопад 2014 року в сумі 20275,33 грн; завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту (р.19) на суму 54236,00 грн за грудень 2014 року.

На підставі Акта перевірки відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 13.03.2015:

- №0002431702, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 58058,00 грн та визначено розмір штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 29029,00 грн;

- №0002441702, яким Товариству зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 54236,00 грн;

- №0002451702, яким платнику збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 30413,00 грн, з яких: за основним платежем - 20275,33 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом) - 10137,67 грн.

За результатами адміністративного оскарження Головне управління ДФС у Львівській області скасувало податкове повідомлення-рішення відповідача від 13.03.2015 №0002431702 в частині застосування до Товариства штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 14514,50 грн (за завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість), а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Червонограді та податкові повідомлення-рішення від 13.03.2015 №0002451702 і №0002441702 залишені без змін.

Вважаючи зазначені податкові повідомлення - рішення протиправними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Відповідно до статті 159 КАС України (у редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (у редакції, що діє з 15.12.2015), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають в зв`язку з наступним.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України, тут і далі в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків врегульовані статтею 200 ПК України.

Згідно з пунктами 200.1-200.4 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з     пунктом 200.1     цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від`ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов`язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від`ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

При цьому Суд зазначає, що кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним та беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.10.2014 між ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) та ТОВ «Агроконцерн» (Покупець) укладено договір поставки вугілля №26, за умовами якого Постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (вугілля), а Покупець приймає вугілля та оплачує його вартість на умовах, встановлених цим договором.

З метою виконання своїх зобов`язань за договором поставки вугілля від 01.10.2014 №26, 20.11.2014 між ТОВ «Агро Захід Компані» (Продавець) та позивачем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу вугілля від 20.11.2014 №201114, за умовами якого Продавець зобов`язується передати належне йому вугілля у власність Покупцеві, а Покупець зобов`язується прийняти Товар та сплатити за нього на умовах Договору. Відповідно до пункт 4 цього договору ціна за одиницю товару становить 1200,00 грн за одну тонну, у тому числі ПДВ. Загальна ціна товару, що продається за цим договором складає 600000,00 грн, у тому числі ПДВ. Попередня оплата за товар в розмірі 100% має бути перерахована Продавцю протягом 3-х днів з моменту підписання Договору сторонами. 

На виконання вимог договору купівлі-продажу вугілля від 20.11.2014 №201114, згідно з платіжним дорученням від 20.11.2014 №129 ФОП ОСОБА_1 здійснив на користь ТОВ «Агро Захід Компані» передоплату за товар у розмірі 600000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №129 від 20 листопада 2014 року.

На зазначену суму передоплати 20.11.2014 ТОВ «Агро Захід Компані» виписало ФОП ОСОБА_1 податкову накладну №11, що у встановленому законом порядку зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Разом з цим, ТОВ «Агро Захід Компані» не виконало взятих на себе за договором купівлі-продажу вугілля від 20.11.2014 №201114 зобов`язань і не здійснило поставку вугілля на адресу позивача. 

Скаржник посилається на те, що фінансово-господарські операції позивача із ТОВ «Агро Захід Компані» носять характер податкового ризику, оскільки здійснені без мети реальної поставки вугілля, а лише з метою мінімізації (ухилення) від сплати податку на додану вартість. Вказує, що податкова накладна від 20.11.2011 №11  використовувалась позивачем для формування сумнівного податкового кредиту без надання реальних наслідків господарської операції, оскільки без податкової накладної ТОВ «Агро Захід Компані» від 20.11.2011 №11 у позивача виникло б позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту.

Судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечується відповідачем, що перераховані позивачем у якості передоплати ТОВ «Агро Захід Компані» кошти після відмови контрагента поставити товар були повернуті на розрахунковий рахунок платника. Відповідні коригування були відображені позивачем у податковій звітності з ПДВ як зменшення податкового кредиту.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач не надав достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу вугілля від 20.11.2014 №201114 був укладений між позивачем та ТОВ «Агро Захід Компані» без мети настання реальних правових наслідків, а лише з метою мінімізації податкових зобов`язань (ухилення від сплати податку на додану вартість).

Разом з цим, Верховний Суд вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про правомірність формування платником податкового кредиту за результатами господарських відносин позивача з ТОВ «Праймвей трейдінг» з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (Покупець) та ТОВ «Праймвей трейдінг» (Продавець) укладено договір поставки вугілля від 16.09.2013, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується прийняти й оплатити товар (вугілля).

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що надані позивачем документи, зокрема, податкові накладні, накладні, акт прийому-передачі товару, акт звірки заборгованості, товарно-транспортні накладні, договори оренди земельної ділянки, договори оренди обладнання підтверджують реальність виконання укладеного між позивачем (Покупець) та ТОВ «Праймвей трейдінг» (Продавець) договору поставки вугілля від 16.09.2013.

Натомість скаржник у запереченнях на позов, апеляційній та касаційній скаргах посилається на те, що у позивача та його контрагента - ТОВ «Праймвей трейдінг» відсутні необхідні основні засоби, складські приміщення, виробничі потужності для виконання взятих на себе, за договором поставки вугілля від 16.09.2013, зобов`язань, зокрема, не встановлені місця прийому-передачі товару, його зберігання тощо. 

Також відповідач посилається не те, що Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів листом від 07.04.2014 №4510/8/2204 надано до СУ ФР ГУ Міндоходів у Львівській області висновок щодо контрагента позивача - ТОВ «Праймвей трейдінг», який долучений до матеріалів кримінального провадження №32014140000000040 від 11.02.2014, зареєстрованого в ЄРДР за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 ст. 212 Кримінального кодексу України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки зазначеним доводам скаржника, оскільки наявні у матеріалах справи договір оренди земельної ділянки №01/5 від 01.05.2013, укладений між ФОП ОСОБА_1 (Орендар) і ТОВ «Євро-Дах» (Орендодавець); договір оренди обладнання від 10.09.2009, укладений між позивачем (Орендар) і ТОВ «Вікторія-Транс» (Орендодавець), договір оренди транспортного засобу з напівпричіпом №16/12 від 16.12.2013, укладений між платником (Орендар)  і ПП «Євротранс» (Орендодавець), що були прийняті судами попередніх інстанцій як належний доказ не є первинними документами і свідчать лише про намір сторін вчинити певні дії, а тому у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України не є належними доказами того, що платником були орендовані необхідні основні засоби, транспорт та технічне обладнання для виконання умов договору поставки.

Судами попередніх інстанцій не досліджено можливість виконання позивачем та його контрагентом - ТОВ «Праймвей трейдінг» взятих на себе за договором поставки вугілля від 16.09.2013 зобов`язань, з огляду на наявні у них обсяги матеріальних ресурсів, управлінського або технічного персоналу, основних засобів, складських приміщень, виробничих потужностей тощо. Не з`ясовано, чи здійснювався позивачем розрахунок за договорами оренди земельної ділянки, оренди обладнання та оренди транспортного засобу тощо. Не проаналізовано можливість виконання умов зазначених договорів з урахуванням часу, місцезнаходження майна, обладнання та наявних трудових ресурсів тощо. Не проаналізовано економічну доцільність укладення зазначеного договору поставки.

Також судами попередніх інстанцій залишено поза увагою та не встановлено обставин щодо кримінального провадження №32014140000000040 від 11.02.2014, зареєстрованого в ЄРДР за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 ст. 212 Кримінального кодексу України, про наявність якого зазначає відповідач.

За таких обставин колегія суддів Касаційного адміністративного суду дійшла висновку, що внаслідок неповного з`ясування обставин справи суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, не забезпечили повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, не вжили визначених законом заходів, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої   статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і передати справу на новий розгляд.

Частиною першою   статті 353 КАС України   обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Під час нового розгляду справи судам необхідно відповідно до положень частини четвертої   статті 9 КАС України вжити визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, запропонувати сторонам надати докази на підтвердження їх доводів та заперечень, тощо.

З огляду на відсутність у матеріалах справи розрахунку оскаржуваних податкових повідомлень - рішень відповідача за кожним із контрагентів, Верховний Суд 

позбавлений можливості відокремити суми визначених контролюючим органом грошових зобов`язань, зменшення бюджетного відшкодування та від`ємного значення щодо кожного із контрагентів, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Червоноградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду                                            від 03 листопада 2016 року - скасувати.

Справу №813/3849/15 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	І.А. Гончарова І.Я.Олендер   Р.Ф. Ханова